Dôvodová správa

VŠEOBECNÁ ČASŤ 

	Návrh zákona, ktorý predkladá Ministerstvo spravodlivosti Slovenskej republiky do legislatívneho procesu, vychádza z potreby jednoznačne upraviť postavenie súdov v správnom súdnictve pri zabezpečovaní ústavného práva na preskúmanie veci účastníka v odvolacom konaní  na strane jednej a upresnenie ústavného práva na právnu pomoc v konaní pred súdmi, inými štátnymi orgánmi alebo orgánmi verejnej správy.

Novelou Občianskeho súdneho poriadku – zákonom č. 519/1991 Zb. došlo u nás po štyridsaťročnej prestávke k renovácii správneho súdnictva. Do Občianskeho súdneho poriadku sa dostala nová piata časť pod názvom "Správne súdnictvo“, ktorá má tri hlavy a ktorá iba v tretej hlave s názvom „Rozhodovanie o opravných prostriedkoch proti rozhodnutiam správnych orgánov“ nadviazala na predchádzajúcu úpravu, zakotvenú do 31.12.1991 v štvrtej hlave štvrtej časti s názvom „Preskúmavanie rozhodnutí iných orgánov“. Úprava obsiahnutá v piatej časti Občianskeho súdneho poriadku súvisela s rozšírením právomoci súdov v intenciách čl. 36 ods. 2 Listiny základných práv a slobôd, prijatej v bývalej Českej a Slovenskej Federatívnej republike ústavným zákonom č. 23/1991 Zb. 
	Zákonodarca – bývalé Federálne zhromaždenie Českej a Slovenskej Federatívnej republiky pri prijímaní právnej úpravy správneho súdnictva najmä druhej hlavy piatej časti o rozhodovaní o žalobách proti rozhodnutiam správnych orgánov, z hľadiska procesnej úpravy, v podstate kopírovala rakúsky model právnej úpravy správneho súdnictva z Rakúsko – Uhorska zákon č. 36/1876 r.z. o zriadení Najvyššieho správneho súdu, ako aj model správneho súdnictva z  I. Československej republiky (zákon č. 3/1918 Zb. o Najvyššom správnom súde). 
V roku 2002 si pripomíname 10 rokov fungovania správneho súdnictva. Je potrebné uviesť, že novely Občianskeho súdneho poriadku, ktoré boli prijaté v uvedených 10 rokoch sa len rámcovo dotkli právnej úpravy správneho súdnictva. Prijatím zákona č. 46/1994 Z.z. došlo v ustanovení § 246 ods. 2 k výraznému rozšíreniu príslušnosti Najvyššieho súdu Slovenskej republiky na preskúmavanie zákonnosti rozhodnutí orgánov verejnej správy.
Taktiež zákon č. 232/1995 Z.z., ktorým bol novelizovaný Občiansky súdny poriadok precizoval vecnú príslušnosť Najvyššieho súdu Slovenskej republiky na preskúmavanie zákonnosti rozhodnutí orgánov verejnej správy. Nálezom Ústavného súdu Slovenskej republiky z 22. júna 1999, sp. zn. PLÚS 14/98 uverejnený v Zbierke zákonov Slovenskej republiky pod číslom 166/1999 Z. z. dňa 14. júla 1999, bolo vyhlásené ustanovenie § 250f Občianskeho súdneho poriadku za protiústavné (jednalo sa o možnosť prerokovania veci súdom bez pojednávania). Zákon č. 169/1998 Z.z., ktorým sa mení a dopĺňa Občiansky súdny poriadok zakotvil inštitút mimoriadneho dovolania aj v časti týkajúcej sa správneho súdnictva.  Procesná legitimácia na podanie mimoriadneho dovolania bola daná generálnemu prokurátorovi. Konečne ostatná novela Občianskeho súdneho poriadku, uverejnená pod číslom 501/2001 Z.z. rozšírila právomoc súdov o preskúmavanie zákonnosti postupu správnych orgánov (§ 247 ods. 1, 3) bez toho, že by procesne upravila spôsob rozhodovania súdov o žalobách na preskúmavanie zákonnosti postupu orgánov verejnej správy.
Pozitívne možno hodnotiť, že od roku 1992 po renovácii správneho súdnictva, fyzické a právnické osoby sa môžu obracať na súd a domáhať sa, aby súd preskúmal zákonnosť a už aj postup rozhodnutia orgánov verejnej správy predstavujúci zásah do ich práv a žiadať, aby súd takéto rozhodnutie zrušil. 
Poznatky z 10 ročnej rozhodovacej činnosti súdov v oblasti správneho súdnictva nasvedčujú, že napriek tomu, že súdy na túto novú agendu neboli organizačne, personálne ani materiálne pripravené, zhostili sa tejto úlohy dobre. Z štatistických údajov o nápade vecí správneho súdnictva na Najvyššom súde Slovenskej republiky za roky 1992 až 2001 vyplýva, že senáty Najvyššieho súdu rozhodovali vo viac ako 9.000 veciach správneho súdnictva. 
Pokiaľ ide o skladbu žalôb došlých Najvyššiemu súdu Slovenskej republiky, prevažujú veci daňové a colné (asi 80 % z celkového nápadu). Vo veciach konania o opravných prostriedkoch ide najmä o rozhodovanie o odvolaniach proti rozhodnutiam krajských súdov, v dôchodkových veciach. Z hľadiska agendy krajských súdov v oblasti správneho súdnictva ide najmä o rozhodovanie v dôchodkových veciach, preskúmavanie zákonnosti rozhodnutí okresných a krajských úradov, oblasť zdravotníctva, ochrany životného prostredia, zákon o zamestnanosti, zákon o zbraniach a strelivách, sociálne veci a mieste dane a poplatky. Okresné súdy rozhodujú v oblasti správneho súdnictva iba ojedinele, a to  v oblasti preskúmavania zákonnosti rozhodnutí o priestupkoch. 
Pri hodnotení 10 ročného fungovania správneho súdnictva nemožno ponechať bez povšimnutia skutočnosť, že ide o úplne novú oblasť súdnictva kladúcu osobitné nároky na odborné znalosti sudcov (z ohľadom na enormné množstvo a časté zmeny právnych predpisov v oblasti verejnej správy, ako aj na ich schopnosť na základe životných skutočností právne predpisy v oblasti verejnej správy aplikovať a interpretovať v konkrétnych veciach). 
Na rozdiel od rozhodovania súdov v oblasti všeobecného súdnictva senáty súdov rozhodujúce veci správneho súdnictva nemajú takmer žiadne reštančné veci. V týchto veciach rozhodujú spravidla do 6 mesiacov od nápadu vecí na súd. Rýchlosť konania a rozhodovania správnych súdov pozitívne hodnotili aj zahraniční experti, ktorí v súvislosti s prístupovými rokovaniami do Európskej únie hodnotili správne súdnictvo v Slovenskej republike. Ich pripomienky sa týkali terajšej právnej  úpravy správneho súdnictva, ktorá je z hľadiska zabezpečenia ochrany práv fyzických a právnických osôb pred nezákonným rozhodnutím orgánu verejnej správy nezodpovedajúca európskemu štandardu. Na tieto pripomienky zahraničných expertov, ako aj na skúsenosti získané z 10 ročného fungovania správneho  súdnictva reaguje predložený návrh zákona, ktorým sa mení a dopĺňa Občiansky súdny poriadok v znení neskorších predpisov, a to v priatej časti týkajúcej sa právnej úpravy správneho súdnictva. 
Novú právnu úpravu správneho súdnictva odôvodňuje najmä skutočnosť, že Slovenská republika je viazaná Dohovorom o ochrane základných práv a slobôd (č. 209/1992 Zb.),  ktorú ratifikovala ešte bývala Československá Federatívna republika, pričom neuplatnila výhrady k čl. 6. S poukazom na judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva a bývalej Európskej komisie pre ľudské práva je evidentné, že súčasná právna úprava správneho súdnictva nezabezpečuje štandard ochrany v intenciách Dohovoru. Súčasná kontrola zákonnosti správnych rozhodnutí súdov iba z hľadiska ich zákonnosti a nie tzv. plnej jurisdikcie (vrátane dokazovania) je v rozpore s čl. 6 ods. 1 citovaného Dohovoru.  Samotný pojem  „plná jurisdikcia“ nie je síce zakotvený v Dohovore, ale vyplýva už zo spomenutej judikatúry.  Minimálnymi požiadavkami na „plnú jurisdikciu“ je zákonné zabezpečenie, aby správny súd mohol vykonať dokazovanie v záujme náležitého zistenia skutkového stavu veci nezávisle na skutkových zisteniach správneho orgánu ku dňu jeho rozhodnutia a skutkový stav zistený správnym orgánom a doplnený súdom hodnotiť nezávisle  na hodnotení skutkového stavu veci vykonané správnym orgánom. Na základe takto zisteného a vyhodnoteného skutkového stavu veci, by mal mať možnosť správny súd zrušiť správne rozhodnutie a viazať správny orgán v ďalšom konaní nielen právnym názorom, ale názorom ohľadne skutkových zistení. V prípade, že súd má dostatočné podklady pre rozhodnutie vo veci, aby v záujme náležitej ochrany fyzických a právnických osôb pred nezákonným rozhodnutím orgánu verejnej správy mal možnosť aj vo veci sám rozhodnúť a zmeniť pôvodné  rozhodnutie orgánu verejnej správy (zakotvenie revíznej právomoci správnych súdov).  Požiadavky „plnej jurisdikcie“ v zmysle Dohovoru sa vzťahujú na veci tzv. súkromno-právnej povahy zodpovedajúce terajšiemu § 7 ods. 1 Občianskeho súdneho poriadku a veci správnych sankcií (priestupky, správne delikty fyzických osôb – podnikateľov a správne delikty právnických osôb). Tieto požiadavky „plnej jurisdikcie“ predložený návrh novely Občianskeho súdneho poriadku zabezpečuje. 
Správne súdnictvo je v doteraz platnom znení koncipované ako jednoinštančné, v dôsledku čoho nezodpovedá všetkým požiadavkám čl. 13 Dohovoru, ktorý garantuje „účinný opravný prostriedok pred národnými orgánmi každému, koho práva a slobody priznané Dohovorom boli porušené. Reagujúc na požiadavky čl. 13 Dohovoru, je správne súdnictvo v navrhovanej novele Občianskeho súdneho poriadku kreované ako dvojinštančné. 
V nadväznosti na zriadenie preskúmavania správnych rozhodnutí správnymi súdmi v dvoch stupňoch sa vypúšťa možnosť aplikovania inštitútu mimoriadneho dovolania generálneho prokurátora vo veciach správneho súdnictva. V prospech jeho vypustenia je, aby bola zabezpečená právna istota účastníkov právnych vzťahov. Totiž samotné správne konanie prebieha v dvoch stupňoch a okrem toho novela navrhuje zakotviť dvojinštančné súdne konanie, ktoré predstavuje európskemu štandardu zodpovedajúcu záruku na spravodlivý súdny proces.
Posledná novela Občianskeho súdneho poriadku zákon č. 501/2001 Z.z. zakotvila právomoc súdov preskúmavať zákonnosť postupu orgánov verejnej správy, pričom procesne neupravila postup rozhodovania súdov o žalobách na preskúmanie zákonnosti postupu správnych orgánov.  Práve tento legislatívny nedostatok odstraňuje predložený návrh novely Občianskeho súdneho poriadku.
Poznatky z praxe nasvedčujú tomu, že v správnom konaní dochádza nezriedka k prieťahom v dôsledku nečinnosti správnych orgánov, a táto nečinnosť často spôsobuje, že fyzické a právnické osoby sú v dôsledku nečinnosti správnych orgánov ukrátené na ich právach. S cieľom zabezpečiť účinnú ochranu fyzických a právnických osôb  pred nečinnosťou orgánov štátnej správy, návrh novely Občianskeho súdneho poriadku v štvrtej časti zakotvuje konanie proti nečinnosti orgánov verejnej správy.
Ústavným zákonom č. 90/2001 Z.z., ktorým došlo k zmene a doplnení  Ústavy Slovenskej republiky, bola nahradená pôvodná formulácia článku 142 ods. 1 Ústavy Slovenskej republiky vo vzťahu k správnemu súdnictvu novou formuláciou o preskúmavaní zákonnosti rozhodnutí orgánov verejnej správy, ako aj rozhodnutí, opatrení alebo iných zásahov verejnej moci, ak tak ustanoví zákon. Reagujúc na rozšírenie preskúmavacej právomoci súdov v oblasti správneho súdnictva návrh zakotvuje v piatej časti procesnú úpravu konania o ochrane pred nezákonným zásahom orgánu verejnej správy.

Týmto návrhom zákona sa aplikuje aj čl. 8 Základnej zmluvy medzi Slovenskou republikou a Svätou stolicou, ktorá bola podpísaná vo Vatikáne 24. novembra 2000, podľa ktorého je „spovedné tajomstvo nedotknuteľné“. 
	
	Návrh zákona bol predložený Rade hospodárskej a sociálnej dohody SR na vyjadrenie ako informatívny materiál, keďže podľa § 3 písm.a) a b) zákona  č. 106/1999 Z.z. o hospodárskom a sociálnom partnerstve, v nadväznosti na § 6 toho istého zákona nepatrí obsahovo do jej pôsobnosti.

V stanovisku Ministerstva financií Slovenskej republiky neboli uvedené žiadne pripomienky k dopadu návrhu zákona na štátny rozpočet.

Návrh zákona je súlade s Ústavou Slovenskej republiky, s inými zákonmi, s medzinárodnými zmluvami a inými medzinárodnými dokumentmi, ktorými je Slovenská republiky viazaná, osobitne s Európskou dohodou o pridružení uzatvorenou Európskymi spoločenstvami a ich členskými štátmi na strane jednej a Slovenskou republikou na strane druhej. Súlad zákona s právom Európskej únie je upravený v doložke zlučiteľnosti.
V predloženom návrhu zákona sú zapracované viaceré vládne a poslanecké návrhy noviel Občianskeho súdneho poriadku. Ide o novelizácie vyplývajúce zo zákona o azyle, zákona o rozhodcovskom konaní, návrh Výboru NR SR pre vzdelanie, vedu, mládež a šport na vydanie zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 99/1963 Zb. Občiansky súdny poriadok v znení neskorších predpisov (zákon o domácom násilí), novely Občianskeho zákonníka a zákona o vyšších súdnych úradníkoch.

Predkladaný návrh je v súlade s uznesením vlády Slovenskej republiky č. 675 z 23. augusta 2000 (bod B. 2), ktorým bolo uložené ministrovi spravodlivosti Slovenskej republiky predložiť na rokovanie vlády návrh zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 99/1963 Zb. Občiansky súdny poriadok v znení neskorších predpisov (Piata časť - Správne súdnictvo). 
Uznesenie predpokladá vytvorenie správneho súdnictva vo dvoch inštanciách, pričom správny senát rozhodujúci v prvom stupni (krajský súd) by bol súd s plnou súdnou jurisdikciou a o opravnom prostriedku by rozhodoval senát správneho kolégia Najvyššieho súdu SR, zrušenie princípu generálnej klauzuly s negatívnou enumeráciou, t. j. v zásade všetky akty správnych a samosprávnych orgánov by spadali do právomoci správneho súdnictva, výnimku by mali tvoriť len akty organizačnej a mobilizačnej povahy, zakotvenie oprávnenia fyzickej a právnickej osoby obrátiť sa na súd v prípade nečinnosti správneho orgánu a zároveň zakotvenie oprávnenia správneho súdu uložiť správnemu orgánu povinnosť vydať rozhodnutie, zladenie právnej úpravy s predpokladanými zmenami fungovania štátnej správy a z prípadného prechodu niektorých kompetencií štátnych orgánov na orgány samosprávne.

Doložka finančných, ekonomických, environmentálnych vplyvov
 a vplyvov na zamestnanosť

1.	Návrh zákona zakladá nároky na verejné financie.
Ministerstvo spravodlivosti Slovenskej republiky kvantifikovalo finančný a personálny dopad novely OSP na štátny rozpočet roka 2003 v súvislosti s navrhovaným § 246 ods. 2 predmetnej novely, na základe ktorého prechádza 85 % nápadu agendy správneho súdnictva z Najvyššieho súdu Slovenskej republiky na krajské súdy. Od účinnosti navrhovanej novely (1. 1. 2003) je potrebné posilniť personálne krajské súdy SR o 20 sudcov a 14 zamestnancov.

VÝPOČET:

1.	MZDY 

Sudcovia	            -	20 sudcov x 14 platov x 41 600 Sk (plat + paušálna náhrada) = 
= 11 648 tis. Sk/ročne 
      Zamestnanci	-	súdni tajomníci, vedúci kancelárií a zapisovateľky – plat  
v priemere 20 000,- Sk v štátnej službe
-	14 zamestnancov x 13 platov x 20 000 Sk = 3 640 tis. Sk/ročne

2.	ODVODY DO FONDOV  =  38 % zo mzdových prostriedkov 
-	11 648 tis. Sk + 3 640 tis. Sk = 15 288 tis. Sk  
 x 0,38 = 5 809 tis. Sk/ročne

3.	MATERIÁLNO-TECHNICKÉ VYBAVENIE  sudcov a zamestnancov (zariadenie kancelárií + spotrebný materiál + výpočtová technika) v priemere na 1 sudcu – 100 000 Sk, v priemere na 1 zamestnanca – 70 000 Sk

20 sudcov 		x 100 000 = 2 000 tis. Sk,
14 zamestnancov  x  70 000 =     980 tis. Sk
_____________________________________________________   

Spolu ................................   =  2 980 tis. Sk

REKAPITULÁCIA:

1.	Mzdové prostriedky  ........................................................................15 280 tis. Sk
2.	Odvody do fondov    ........................................................................  5 809 tis. Sk
3.	Materiálno-technické vybavenie  .....................................................  2 980 tis. Sk
___________________________________________________________________
Celkový dopad  .....................................................................................24 077 tis. Sk  

2.	Návrh zákona je v súlade s prioritami a cieľmi hospodárskej politiky.

3.	Návrh zákona nemá vplyv na životné prostredie.

4.	Návrh zákona ovplyvní zamestnanosť v rozsahu uvedenom v bode 1.

DOLOŽKA   ZLUČITEĽNOSTI
návrhu zákona  
s právom Európskych spoločenstiev a právom Európskej únie

1.    Navrhovateľ zákona :   vláda Slovenskej republiky

2.	Názov návrhu zákona  : návrh zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 99/1963 Zb. Občiansky súdny poriadok v znení neskorších predpisov.

3.	Záväzky Slovenskej republiky vo vzťahu k Európskym spoločenstvám a Európskej únii :
  
a)	návrh zákona svojou problematikou nepatrí medzi prioritné oblasti aproximácie práva uvedené v čl. 70 Európskej dohody o pridružení, Národného programu pre prijatie acquis communataire, odporúčané v Partnerstve pre vstup, odporúčané v prílohe Prípravy asociovaných krajín strednej a východnej Európy na integrácie do vnútorného trhu Únie (Biela kniha) screeningu, ale patrí medzi priority odporúčané v Partnerstve pre vstup (posilňovanie nezávislosti a efektívnosti súdnictva), medzi úlohy vlády Slovenskej republiky podľa Plánu legislatívnych úloh vlády Slovenskej republiky na rok 2002 a predkladá sa na základe uznesenia vlády Slovenskej republiky č.675 z 25. augusta 2000, 
b)	nevyplývajú zo schválenej negociačnej pozície Slovenskej republiky ku kapitole č. 2.

4.	Problematika návrhu právneho predpisu : 

a)
b)	 nie je upravená v práve Európskych spoločenstiev
c)	.je upravená v práve Európskej únie v čl. 6 ods. 2 Zmluvy o Európskej únii, ktorý odkazuje na zachovávanie základných ľudských práv ako ich zaručuje Európsky dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd (čl .6 Dohovoru  - spravodlivé súdne konanie),
d)	

5.	Stupeň zlučiteľnosti návrhu právneho predpisu s právom Európskych spoločenstiev a právom Európskej únie :

Vzhľadom na to, že uvedenú problematiku  neupravuje sekundárne právo Európskej únie , vyhotovenie tabuľky zhody nie je možné .

6.	Gestor (spolupracujúce rezorty) : 

Ministerstvo spravodlivosti Slovenskej republiky 

7.	Účasť expertov pri príprave návrhu právneho predpisu a ich stanovisko k zlučiteľnosti návrhu právneho predpisu s právom Európskych spoločenstiev a právom Európskej únie : 

Pri vypracúvaní návrhu vyhlášky nebola účasť expertov.
OSOBITNÁ ČASŤ
K bodu 1  § 9 ods. 3 písm. g)
V súlade s Legislatívnymi pravidlami vlády Slovenskej republiky sa zavádza jednotný pojem pre všetky predmety duševného vlastníctva v súvislosti so znením § 36b písm. d) nakoľko ich rozdelenie do dvoch písmen je neopodstanené.  Ustanovením sa zároveň reaguje na novelu zákona Národnej rady Slovenskej republiky č. 328/1996 Z. z., ktorým sa ustanovuje súd s agendou priemyselno-právnej ochrany. 

K bodu 2  § 9 ods. 3 písm. m) a n)
	V taxatívne vymedzených prípadoch, uvedených v § 9 ods. 3 jedenásty bod, bol na konanie a rozhodnutie vo veciach súvisiacich s rozhodcovským konaním vecne príslušným ako súd prvého stupňa krajský súd. Išlo o rozhodnutie neplatnosti rozhodcovskej zmluvy a o zrušenie rozhodcovského nálezu. 
Vzhľadom na snahu presunúť prvostupňovú agendu na okresné súdy a vytvoriť tak jednotnú sústavu, v ktorej budú okresné súdy predstavovať prvý stupeň a krajské súdy budú výlučne súdmi odvolacími, sa konania vo veciach týkajúcich sa rozhodcovského konania zverujú do vecnej pôsobnosti okresných súdov podľa § 9 ods. 1 Občianskeho súdneho poriadku.  
Ak je teda potrebný zásah súdu do rozhodcovského konania (spory o neexistenciu, neplatnosť alebo zánik rozhodcovskej zmluvy, ustanovenie rozhodcu súdom podľa § 6 ods. 2, § 8 ods. 2 zákona o rozhodcovskom konaní;  rozhodovanie o námietke zaujatosti rozhodcu podľa § 9 ods. 4 zákona o rozhodcovskom konaní; zánik funkcie rozhodcu podľa § 10 ods. 4 zákona o rozhodcovskom konaní; ustanovenie náhradného rozhodcu podľa § 11 ods. 2 zákona o rozhodcovskom konaní; vykonanie predbežného opatrenia podľa § 22 ods. 2 zákona o rozhodcovskom konaní; dožiadanie podľa § 27 ods. 3 zákona o rozhodcovskom konaní; výkon rozhodnutia podľa § 44 ods. 1 zákona o rozhodcovskom konaní), je vecne príslušným okresný súd. 
Rozdelenie pôsobnosti medzi krajské a okresné súdy v minulosti nebolo odôvodnené. 
Písmeno m) sa vypúšťa z dôvodu zjednotenia terminológie týkajúcej sa práv k predmetom priemyselného vlastníctva v nadväznosti na § 36b písm. d).

K bodu 3 § 36b
O neplatnosti rozhodcovskej zmluvy alebo o zrušení rozhodcovských nálezov rozhodoval doteraz krajský súd ako súd prvého stupňa v senáte. Vzhľadom na presun vecnej príslušnosti na okresné súdy sa ustanovenie vypúšťa.
K bodu 4 § 39
	Doplnenie textu ustanovenia je vyvolané zavedením možnosti vykonať jednotlivé úkony rozhodcovského konania aj dožiadaním súdu, v ktorého obvode sa má úkon vykonať podľa § 27 ods. 2 zákona o rozhodcovskom konaní. V prípade, že bol na dožiadanom súde zložený preddavok na úhradu trov dožiadania a vykonanie úkony, o ktorý bol súd dožiadaný rozhodcovským súdom, neodporuje zákonu, dožiadaný súd je povinný úkon vykonať.

K bodu 5  § 75 odsek 2 
V súvislosti s úpravou domáceho násilia súd bezodkladne rozhodne o predbežnom opatrení, ktoré sa týka maloletých detí alebo osôb ohrozených násilím najneskôr do 7 dní od podania návrhu alebo odstránenia vád tohto návrhu, v ostatných prípadoch do 30 dní od podania návrhu. Ustanovením sa ďalej upresňuje stav keď návrh na vydanie predbežného opatrenia nemá všeobecné alebo osobitné procesné náležitosti. V tomto prípade sa lehota 7 dní počíta od odstránenia vád tohto návrhu.

K bodu 6 § 75 odsek 3
Ustanovením sa zavádza povinnosť súdu rozhodnúť v odvolacom konaní v lehotách podľa § 75 ods. 2. Týmto sa zabezpečuje vzhľadom na dočasnú povahu predbežného opatrenia jeho aplikácia v čase, ktorý ešte má pre navrhovateľa význam.

K bodu 7  § 76 odsek 1 písm. g)
V súvislosti s úpravou domáceho násilia súd môže nariadiť, aby ten kto je dôvodne podozrivý z násilia nevstupoval do domu alebo bytu, v ktorom býva osoba blízka alebo osoba, ktorá je v jeho starostlivosti alebo vo výchove, vo vzťahu ku ktorej je dôvodne podozrivý z násilia.
Doterajšia právna úprava neumožňuje týranému a ohrozovanému manželovi domáhať sa ochrany voči násilníkovi a prax je taká, že v snahe vyhnúť sa násiliu odchádza z bytu ohrozovaný manžel aj s ostatnými, ktorí v byte bývajú /zväčša ide o manželku s maloletými deťmi, nielen pochádzajúcimi z tohto manželstva/ a v byte zostáva násilník. Kapacity azylových domov sú pre takého obete absolútne nedostatočné a odchod ohrozovaného manžela nerieši jeho situáciu, často sa vyhrocuje do rodinných drám / deti sú nútené zmeniť prostredie, školu, priateľov a pod. a často napokon vyčítajú matke do akej situácie ich dostala/.
     
     Právo na ochranu života a zdravia, ktoré je násilníkom ohrozované, má absolútnu povahu a je teda silnejšie ako vlastnícke právo násilníka, či právo, ktoré mu vyplýva zo spoločného nájmu bytu. Preto užívacie právo násilníka k spoločnému obydliu, ktoré vyplýva z bezpodielového spoluvlastníctva, či spoločného nájmu je nutné v záujme ochrany života a zdravia obetí jeho násilníckeho konania obmedziť. 
Vlastnícke právo, ale i právo spoločného nájmu zostáva zachované, obmedzila by sa len jedna jeho zložka – ius utendi a to buď na určitý čas alebo neurčito.  

K bodu 8  § 76
	Ak súd pri nariadení predbežného opatrenia uloží navrhovateľovi, aby v určitej lehote podal návrh na začatie konania, je potrebné, aby bolo zrejmé, že tento návrh môže byť podaný nielen na všeobecný súd, ale tiež na rozhodcovský súd. Zachovajú sa tak účinky predbežného opatrenia a nedôjde k jeho zániku v dôsledku nepodania návrhu v určenej lehote. Ide o spresnenie úmyslu zákonodarcu v súvislosti so zosilnením významu rozhodcovského konania.
	
K bodu 9  § 85a ods. 2
V súvislosti so zákonom o azyle a vznikom súdov s priemyselno-právnou agendou sa zavádza možnosť určiť zákonom o sídlach súdov špeciálnu príslušnosť vybraných súdov. Takáto úprava reflektuje už existujúci stav napr. týkajúci sa konkurzných súdov, ktorých príslušnosť je založená obdobným princípom.

K bodu 10 § 88
Ustanoveniami sa reaguje na zákon o rozhodcovskom konaní. Ustanovuje sa osobitná výlučná miestna príslušnosť súdov na konanie vo veciach týkajúcich sa rozhodcovského konania. Pritom je potrebné vyriešiť viacero situácií, ktoré môžu v praxi nastať. Účastníkmi rozhodcovského konania v Slovenskej republike môžu byť jednak dva „tuzemské“ subjekty, jeden „tuzemský“ subjekt a jeden cudzinec alebo tiež dvaja cudzinci. Okrem toho je potrebné zobrať do úvahy tiež, či bolo už určené miesto rozhodcovského konania, pretože podľa § 1 ods. 4 zákona o rozhodcovskom konaní je daná právomoc súdu v Slovenskej republike aj vtedy, ak miesto rozhodcovského konania ešte nebolo určené za predpokladu, že aspoň jeden účastník rozhodcovského konania je „tuzemský“ subjekt. „Tuzemským“ subjektom je potrebné pritom rozumieť fyzickú osobu, ktorá má bydlisko alebo miesto podnikania v Slovenskej republike alebo sa zdržiava na jej území alebo právnickú osoba so sídlom alebo umiestnením organizačnej zložky na území Slovenskej republiky. „Cudzincom“ je fyzická osoba, ktorá nemá miesto podnikania alebo bydlisko na území Slovenskej republiky, ani sa tu nezdržiava alebo právnická osoba, ktorá nemá sídlo ani organizačnú zložku na území Slovenskej republiky. 
Ak budú účastníkmi rozhodcovského konania dva „tuzemské“ subjekty, je na konanie (napr. ustanovenie rozhodcu alebo jeho odvolanie) podľa prvej vety navrhovaného odseku 2 príslušný okresný súd, v ktorého obvode má bydlisko, miesto podnikania alebo sídlo ten z účastníkov rozhodcovského konania, ktorý podal na príslušný úkon súdu návrh (napr. návrh na ustanovenie rozhodcu). Tento subjekt sa označuje ako navrhovateľ bez ohľadu na jeho procesné postavenie v rozhodcovskom konaní. To totiž nie je rozhodujúce pre jeho postavenie v konaní pre všeobecným súdom. Návrh môžu podať tiež oba subjekty spoločne a vtedy nebude v konaní odporca vôbec. 
Obdobne, ak pôjde o rozhodcovské konanie medzi „tuzemským“ subjektom a cudzincom a návrh podá „tuzemský“ subjekt, určenie miestnej príslušnosti súdu sa určí podľa prvej vety.
Ak sa v rozhodcovskom konaní bude rozhodovať spor medzi jedným „tuzemským“ subjektom a cudzincom a návrh v súvislosti s rozhodcovským konaním bude súdu podávať cudzinec, určí sa miestna príslušnosť súdu v Slovenskej republike podľa bydliska, miesta podnikania alebo zdržiavania sa odporcu – fyzickej osoby alebo sídla alebo umiestnenia organizačnej zložky odporcu – právnickej osoby v  Slovenskej republike. Ak podajú návrh oba subjekty spoločne, určí sa miestna príslušnosť súdu podľa „tuzemského“ subjektu.
Najzložitejšia bude situácia v prípade, že obaja účastníci rozhodcovského konania v Slovenskej republike budú cudzincami (čo návrh nevylučuje). Okrem dohody cudzincov v rozhodcovskej zmluve, že ich spory sa budú riešiť podľa slovenského zákona o rozhodcovskom konaní sa vyžaduje, aby určili i konkrétne miesto rozhodcovského konania  v Slovenskej republike. Miestna príslušnosť súdu sa bude spravovať miestom, ktoré je v rozhodcovskej zmluve určené ako miesto rozhodcovského konania. Inak nebude daná právomoc súdu v Slovenskej republike a ani dôvod, aby o určitom návrhu v súvislosti s rozhodcovským konaním rozhodol slovenský súd. Bez určenia miesta rozhodcovského konania v Slovenskej republike je vo vzťahu k cudzincovi daná právomoc slovenských súdov podľa § 1 ods. 4 zákona o rozhodcovskom konaní len ak druhým účastníkom rozhodcovského konania je „tuzemský“ subjekt.
Miestne príslušným na konanie o zrušenie slovenského rozhodcovského rozsudku je vždy súd, v ktorého obvode sa nachádzalo miesto rozhodcovského konania, určené podľa § 23 zákona o rozhodcovskom konaní. Nie je pri tom rozhodujúce, že niektoré úkony sa uskutočnili na inom mieste, resp. že rozhodcovský rozsudok bol podpísaný mimo územia Slovenskej republiky. 

K bodom 11 až 13  § 106 
	Legislatívno-technické upresnenie, vyplývajúce z označenia konania, ktoré sa začína a vedie na základe rozhodcovskej zmluvy ako rozhodcovské konanie.	
	Rozšírenie použitia ustanovenia odseku 1 je vyvolané potrebou riešiť situáciu, ak bude podľa § 49 zákona o rozhodcovskom konaní z dôvodov tam uvedených odmietnuté uznanie cudzieho rozhodcovského rozsudku. Aby nedošlo k denegatio iustitia v spore, ktorého rozhodnutie vydané v cudzine nemohlo byť  z určitého dôvodu uznané,  dopĺňa sa do § 106 ods. 1 možnosť, aby súd znovu prejednal vec v občianskom súdnom konaní aj v prípade neuznania cudzieho rozhodcovského rozhodnutia v Slovenskej republike. To však predpokladá podanie návrhu na začatie konania pred súdom. Súd nebude konať ex offo.

K bodu 14  § 126 ods. 1
Podľa čl. 8 Základnej zmluvy medzi Slovenskou republikou a Svätou stolicou, ktorá bola podpísaná vo Vatikáne 24. novembra 2000, je spovedné tajomstvo nedotknuteľné. Nedotknuteľnosť spovedného tajomstva zahŕňa právo odmietnuť vypovedať pred štátnymi orgánmi Slovenskej republiky. Slovenská republika garantuje aj nedotknuteľnosť tajomstva informácie, ktorá bola ústne alebo písomne zverená pod podmienkou mlčanlivosti osobe poverenej pastoračnou starostlivosťou. Podľa Koncepcie a komentára k tejto zmluve spovedné tajomstvo a aj tajomstvo informácie, ktorá bola zverená pod podmienkou mlčanlivosti, zahŕňa možnosť odmietnuť vypovedať pred štátnymi orgánmi. 	Spoveď vysluhuje výlučne kňaz (biskup, kardinál, nie však diakon). Spravidla ide o informovanie kňaza formou individuálnej komunikácie. Miestom spovede je zvyčajne kostol alebo kaplnka, v odôvodnených prípadoch aj iné miesto. Spovedné tajomstvo je nedotknuteľné a absolútne, čo znamená podľa kanonického práva, že spovedník nemôže ani čiastočne prezradiť inej osobe informáciu získanú pri spovedi.  Diakon, kňaz, biskup alebo iné osoby vykonávajúce duchovnú činnosť, sa pri výkone svojho povolania často stretávajú so situáciou, že určitý rozhovor alebo osobné poskytnutie informácie sa uskutočnia za vopred predloženej a opodstatnenej podmienky zachovania mlčanlivosti. Inštitucionálne nejde o spoveď z dôvodu, že si to daná osoba neželá, alebo prenos informácie nenapĺňa podmienky spovede a ide napr. len o rozhovor. Duchovný z dôvodu, aby mohol vykonávať pastoračnú činnosť, musí, najmä na požiadanie klienta, prisľúbiť diskrétnosť v daných veciach. Presne sa teda vymedzujú okolnosti, za ktorých možno právo na nedotknuteľnosť tajomstva informácie uplatniť – ide o situácie, v ktorej osoba zverí ústne alebo písomne, v súvislosti s pastoračnou činnosťou a pod podmienkou mlčanlivosti istú informáciu; na iné prípady, napr. zachytenie určitej skutočnosti zmyslovým vnímaním, sa toto ustanovenie nevzťahuje.
	
	 K bodu 15   § 175 ods. 4 
	Ide o legislatívno-technickú úpravu.

 	K bodu 16  § 175c 
	V súvislosti zavedením  Notárskeho centrálneho registra závetov novelou zákona č. 323/1992 Zb. o notároch a notárskej činnosti (Notársky poriadok) sa legislatívno-technicky upravuje § 175c.

	K bodu 17  § 200c odsek 4 
	Orgány štátnej správy sú oprávnené pri výkone svojej právomoci nahliadať do listín, ktoré boli podkladom pre zápis do obchodného registra, a robiť si z nich výpisy a odpisy. Ustanovenie sa vzťahuje aj na konanie iných ako štátnych orgánov, ktoré vykonávajú právomoci štátnych orgánov (napr. Národná banka Slovenska, Úrad pre finančný trh, Protimonopolný úrad). Zákonom č. 501/2001 Z. z., ktorým sa mení a dopĺňa Občiansky súdny poriadok, novelizovaním § 200c upravujúcim problematiku obchodného registra došlo bez náležitého odôvodnenia k zrušeniu doterajšieho oprávnenia Národnej banky Slovenska  nahliadať pri výkone bankového dohľadu do listín, ktoré boli podkladom pre zápis do obchodného registra a robiť z nich výpisy a odpisy. Tým sa Národná banka Slovenska dostala pri výkone bankového dohľadu na úroveň ostatných osôb, ktoré po splnení poplatkovej povinnosti môžu do obchodného registra nahliadať a vyhotovovať si s neho odpisy a môžu im byť vydané odpisy, výpisy alebo potvrdenie o určitom zápise, len v rozsahu listín tvoriacich verejnú zbierku listín. 

K bodu 18  § 200i
Už v roku 1997 rozhodol Ústavný súd Slovenskej republiky o nesúlade § 200 i ods. 3 O. s. p.  s Ústavou SR. Podľa uvedeného ustanovenia bol žalovaný povinný do 30 dní od doručenia žaloby vyjadriť sa k nej a navrhnúť prípadný dôkaz pravdy. Ak to žalovaný neurobil, súd pri rozhodovaní o žalobe vychádzal z tvrdení žalobcu uvedeného v žalobe. O tomto následku musel súd žalovaného poučiť. Toto ustanovenie vyvolávalo z hľadiska praktickej aplikácie množstvo problémov a práve preto dal podnet na vyslovenie jeho nesúladu s ústavou súd. Vo svojom náleze ústavný súd uviedol, že uvedené ustanovenie nie je v súlade s čl. 47 ods. 3 Ústavy Slovenskej republiky. Toto svoje rozhodnutie odôvodnil skutočnosťou, že je v rozpore so  zásadou rovnosti účastníkov konania.
§ 200 i ods. 4  O. s. p.  mal tiež za cieľ urýchlenie konania.  Podľa tohto ustanovenia je súd povinný rozhodnúť  vo veciach ochrany ochrany osobnosti najneskôr do jedného roka od podania žaloby. V O. s. p. nájdeme aj iné ustanovenia, ktoré ukladajú súdu konať v určitých lehotách - § 75 ods. 2 (o predbežnom opatrení rozhodne súd bez zbytočného odkladu, najneskôr do 30 dní od podania návrhu na predbežné opatrenie), § 102 ods. 1 (..., súd na návrh neodkladne vydá predbežné opatrenie). Pri predbežných opatreniach sa však rýchlosť vyžaduje vzhľadom k naliehavosti potreby dočasnej úpravy pomerov účastníkov, pričom súd má vykonať iba jediný procesný úkon, a to rozhodnúť o predbežnom opatrení. Je neprípustné a zasahujúce do nezávislosti súdu, aby zákonodarca stanovil súdom lehotu dokedy majú vo veci rozhodnúť. Súd totiž rozhodne vo veci, ak dospeje k záveru, že vec je zrelá na rozhodnutie, čo sa môže stať po dlhšej dobe ako 1 rok. Uvedené ustanovenie navyše nie je v súdnej praxi vo väčšine sporov o ochranu osobnosti dodržiavané, a to najmä z toho dôvodu, že by jeho striktnou aplikáciou došlo k porušeniu práva účastníkov na spravodlivé súdne konanie. 
Pri iných zákonných lehotách môže súd brať do úvahy aj subjektívne okolnosti  prípadu, prípadne odôvodniť predĺženie lehoty zo zákona. Táto možnosť  v konaní o ochranu osobnosti  nie je.
Vzhľadom na individuálny charakter každého konkrétneho sporu o ochranu osobnosti nie je objektívne možné určiť lehotu, v ktorej mal byť tento rozhodnutý bez toho, aby to v niektorých prípadoch viedlo k porušeniu práva účastníkov na spravodlivý proces, konkrétne k nemožnosti predložiť pre krátkosť času všetky potrebné dôkazy a s tým súvisiaceho náležitého zistenia skutkového stavu.
Ústavný súd skonštatoval vo svojom náleze II. ÚS 64/97, že účastníci konaní, v ktorých zákon ustanovuje povinnosť rozhodnúť o veci v určenej lehote, majú právo žiadať, aby súd túto lehotu dodržal.  Ďalej skonštatoval, že predkladateľ podnetu (predkladateľ namietal, že konanie o ochranu osobnosti nebolo skončené do jedného roka od podania žaloby) mal právo, aby súd o jeho žalobe rozhodol do jedného roka od jej podania. Súd v uvedenom konaní v ustanovenej lehote o veci nerozhodol, pretože svoju rozhodovaciu činnosť nezorganizoval tak, aby sa právo zaručené čl. 48 ods. 2 ústavy naozaj splnilo. Pre rozhodnutie o porušení tohto práva nie je podstatné, či k jeho porušeniu došlo iba v dôsledku správania súdu, ktorý mal právomoc o veci rozhodnúť, alebo či podiel na porušení namietnutého práva majú aj nedostatky v organizácii súdnictva, ktoré predseda súdu označil za objektívne príčiny. Z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva vyplýva, že primeranosť dĺžky konania sa posudzuje vždy s prihliadnutím na okolnosti konkrétnej veci (rozsudok z 13. júla 1983 vp veci Zimmerman a Steiner v. Švajčiarsko, § 24). Súd posudzuje dĺžku konania vo svetle skutkovej, procesnej a právnej zložitosti veci, správania orgánov štátu a účastníkov konania. Podľa judikatúry Súdu, ak súdy nedodržia zákonom predpísané lehoty, nemusí to automaticky znamenať porušenie článku 6 ods. 1 (práva na rozhodnutie veci v primeranej lehote), ale ide o okolnosť, ktorú treba vziať do úvahy pri hodnotení dĺžky konania, ktorá je pričítateľná správaniu orgánu štátu. Postoj ústavného súdu je však rozdielny, tento, ako už bolo vyššie uvedené skonštatoval, že právo účastníka konania na konanie bez prieťahov bolo porušené už samotným nedodržaním jednoročnej lehoty. Ústavný súd nemohol vzhľadom k existencii zákonnej lehoty rozhodnúť inak, avšak dôsledky môžu byť veľmi závažné. Od 1. januára bude účinná novela Ústavy, v ktorej je  v ods. 2 a 3 článku 127 ustanovené: „(2) Ak ústavný súd vyhovie sťažnosti, svojim rozhodnutím vysloví, že právoplatným rozhodnutím, opatrením alebo iným zásahom boli porušené práva alebo slobody podľa odseku 1 a zruší také rozhodnutie, opatrenie alebo iný zásah. Ak porušenie práv alebo slobôd podľa ods. 1 vzniklo nečinnosťou, ústavný súd môže prikázať, aby ten, kto tieto práva alebo slobody porušil, vo veci konal.
(3) Ústavný súd môže svojím rozhodnutím, ktorým vyhovie sťažnosti, priznať tomu, koho práva podľa odseku 1 boli porušené, primerané finančné zadosťučinenie.“ 
Už samotné nedodržanie jednoročnej lehoty v sporoch o ochranu osobnosti bude základom pre domáhanie sa finačného odškodnenia na ústavnom súde. Tento by však pri neexistencii spornej zákonnej lehoty nebol nútený skonštatovať, že bolo porušené právo len z dôvodu nedodržania lehoty, ale prihliadal by na konkrétne okolnosti sporu a zaoberal by sa zložitosťou veci, správaním účastníkov konania a orgánov štátu.  
	
	K bodu 19  § 209 
	Ustanovením sa zavádza povinnosť predsedu senátu súdu prvého stupňa dbať na odstránenie vád odvolania. Formulácia „odvolanie nie je prípustné“ zavedená zákonom č. 501/2001 Z.z. nezabezpečila odstraňovanie vád odvolania predsedom senátu súdu prvého stupňa.

	K bodu 20  § 217
 	 V súvislosti s úpravou domáceho násilia súd rozhodne o odvolaní proti rozhodnutiu o návrhu na vydanie predbežného opatrenia podľa § 76 ods. 1 písm. g) bez zbytočného odkladu, najneskôr do 30 dní od jeho podania alebo od odstránenia jeho vád. 
Doterajšia právna úprava neumožňuje týranému a ohrozovanému manželovi domáhať sa ochrany voči násilníkovi a prax je taká, že v snahe vyhnúť sa násiliu odchádza z bytu ohrozovaný manžel aj s ostatnými, ktorí v byte bývajú /zväčša ide o manželku s maloletými deťmi, nielen pochádzajúcimi z tohto manželstva/ a v byte zostáva násilník. Kapacity azylových domov sú pre takého obete absolútne nedostatočné a odchod ohrozovaného manžela nerieši jeho situáciu, často sa vyhrocuje do rodinných drám / deti sú nútené zmeniť prostredie, školu, priateľov a pod. a často napokon vyčítajú matke do akej situácie ich dostala/.
     
     Právo na ochranu života a zdravia, ktoré je násilníkom ohrozované, má absolútnu povahu a je teda silnejšie ako vlastnícke právo násilníka, či právo, ktoré mu vyplýva zo spoločného nájmu bytu. Preto užívacie právo násilníka k spoločnému obydliu, ktoré vyplýva z bezpodielového spoluvlastníctva, či spoločného nájmu je nutné v záujme ochrany života a zdravia obetí jeho násilníckeho konania obmedziť. 
Vlastnícke právo, ale i právo spoločného nájmu zostáva zachované, obmedzila by sa len jedna jeho zložka – ius utendi a to buď na určitý čas alebo neurčito.  

K bodu  21 § 244 ods. 4 a 5 
V nadväznosti na ustanovenie § 244 ods. 3 vety tretej , ktorá bola zakotvená novelou OSP č. 501/2001 Z.z. sa prieskumná právomoc súdu rozširuje o možnosť preskúmania nečinnosti správneho orgánu a použitia opatrení proti tejto nečinnosti s tým, že dochádza k precizácii preskúmavacej právomoci súdu. 

Na vykonanie čl. 142 ods. 1 Ústavy SR sa dopĺňa prieskumná právomoc súdov aj o preskúmavanie opatrení alebo iných zásahov orgánov verejnej správy . Dopĺňa sa právomoc aj o  uznávanie cudzích správnych rozhodnutí,  ku ktorému  nás zaväzujú medzinárodné zmluvy,  ktorými je Slovenská republika viazaná.

K bodu 22 § 245
So zreteľom na konštantnú judikatúru a v záujme jednoznačnosti právnej úpravy sa dopĺňa doterajšie ustanovenie tak, že súd neposudzuje účelnosť a vhodnosť správneho rozhodnutia.

K bodu 23  § 246
Zmenu úpravy vecnej príslušnosti Najvyššieho  súdu Slovenskej republiky si vyžiadalo zakotvenie princípu dvojinštančnosti ( na rozdiel od doterajšieho princípu jednoištančnosti ) súdneho prieskumu správnych rozhodnutí. Najvyšší súd sa stáva odvolacím súdom pre oblasť správneho súdnictva.  Táto zmena zabezpečí presun 85 %  doterajšieho nápadu vecí správneho súdnictva  z najvyššieho súdu na krajské súdy.  Rozhodovaním v odvolacej agende sa výrazne posilní  ochrana práv fyzických a právnických osôb pred nezákonným rozhodnutím orgánu verejnej správy  a tiež  zjednocovacia úloha Najvyššieho súdu Slovenskej republiky. Vo vecnej príslušnosti najvyššieho súdu  v prvej inštancii boli ponechané len veci, v ktorých s konečnou platnosťou v správnom konaní rozhodol člen vlády alebo vedúci ústredného orgánu štátnej správy ako aj veci, v ktorých tak výslovne stanovil zákon ( napr. veci Rady SR pre vysielanie a retransmisiu ).

K bodu 24 § 246a
Vzhľadom na zmenu vecnej príslušnosti najvyššieho súdu a na to, že rozhodnutia orgánov s celorepublikovou pôsobnosťou ( Ústredné daňové riaditeľstvo, Colné riaditeľstvo ) budú spadať do vecnej príslušnosti krajského  súdu,  upravuje sa aj miestna príslušnosť krajského súdu. Miestne príslušným pre preskúmavanie rozhodnutia  orgánu s pôsobnosťou pre celé územie Slovenskej republiky bude krajský súd, v obvode ktorého má navrhovateľ ( žalobca ) svoj všeobecný súd.

  K bodu 25 a 26 § 246b 
	Doterajšie poznatky o kvalite rozhodovacej činnosti samosudcom v dôchodkových veciach odôvodňujú, aby o všetkých opravných prostriedkoch podľa ustanovení tretej hlavy piatej časti  v záujme hospodárnosti a rýchlosti konania bez újmy na kvalite rozhodovacej činnosti na krajských súdoch rozhodoval samosudca.        
Upravuje sa zároveň zloženie senátov najvyššieho súdu v závislosti na tom, či rozhoduje ako súd prvej inštancie alebo odvolacej inštancie a v závislosti na tom, či rozhoduje o odvolaní proti rozhodnutiu krajského súdu alebo prípadne voči rozhodnutiu trojčlenného senátu najvyššieho súdu.
		
   K bodu  27 § 246c
	Doplnením  ustanovenia sa umožňuje procesné použitie aj štvrtej časti Občianskeho súdneho poriadku na odvolacie konanie v správnom súdnictve. 

	K bodu 28 § 247
	V záujme upresnenia doterajšej úpravy sa ustanovenie doplňuje o úpravu, že predmetom prieskumu môže byť za podmienok ustanovených v odsekoch 1 a 2 aj rozhodnutie, voči ktorému zákon nepripúšťa opravný prostriedok, ak sa stalo právoplatným.

K bodu 29 § 248 
Doterajšia  negatívna enumerácia  sa v OSP výrazným spôsobom obmedzuje, čím sa posiľňuje princíp generálnej klauzuly. Z doterajších ustanovení sa ponecháva ustanovenie § 248 ods. 2 písm.e) v čiastočne zúženom rozsahu. Preskúmateľným na rozdiel od súčasného stavu bude aj rozhodnutie o poriadkových pokutách . Prieskumu, ako doposiaľ, nebudú podliehať rozhodnutia, ktorých vydanie závisí výlučne od posúdenia zdravotného stavu osôb alebo technického stavu vecí, pokiaľ samy o sebe neznamenajú právnu prekážku výkonu povolania, zamestnania alebo podnikateľskej alebo inej hospodárskej činnosti ( § 248 ods. 2 písm. g) súčasnej úpravy ) a rozhodnutia o nepriznaní alebo odňatí odbornej spôsobilosti právnickým osobám alebo fyzickým osobám, pokiaľ samy o sebe neznamenajú právnu prekážku výkonu povolania alebo zamestnania  ( písm. h) súčasne úpravy). Ako doposiaľ OSP len odkáže na  rozhodnutia správnych orgánov, ktorých preskúmanie vylučujú osobitné zákony. Podstatne sa tým sprehľadní všeobecný výpočet  rozhodnutí nepodliehajúcich súdnemu prieskumu doposiaľ zakotvený v OSP. Pokiaľ v jednotlivých zákonných úpravách budú dôvody na vylúčenie vecí zo súdneho prieskumu, v súlade s čl. 46 ods. 2 Ústavy SR bude potrebné , aby prípadné výluky boli v budúcnosti posúdené z hľadiska ústavnosti práve pri tvorbe toho ktorého právneho predpisu.

K bodu 30 § 250 ods. 5 a 6
Za súhlasu účastníkov môže príslušný správny súd pripustiť, aby navrhovateľ alebo odporca z konania vystúpil a aby na jeho miesto vstúpil niekto iný. Ak má byť takto zamenený navrhovateľ, treba, aby s tým súhlasil i ten, kto má na jeho miesto vstúpiť. Tento postup je možný ak neuplynula  lehota dvoch mesiacov od doručenia rozhodnutia správneho orgánu. V tomto prípade nie je možné odpustiť zmeškanie lehoty.

	 K bodom 31  a 32 § 250b ods. 2 až 4 
	Doterajšie znenie odseku 2 sa dopĺňa a spresňuje tak, aby správny orgán bol povinný informovať súd , ak  po vykonaní pokynu súdu na doručenie rozhodnutia začne vo svojej pôsobnosti konanie o opravnom prostriedku.
	Na zabezpečenie vykonateľnosti  odseku 2 sa umožňuje súdu uložiť správnemu orgánu pokutu ak správny orgán nedodrží súdom určenú lehotu na doručenie rozhodnutia alebo ak vec nepredloží súdu na konanie ani po opakovanej výzve. Súd postupuje podľa odseku 2 len ak od vydania rozhodnutia, ktoré nebolo žalobcovi doručené, neuplynula doba troch rokov.

 K bodu 33 § 250b ods. 5
 Vypustenie druhej vety doterajšieho ustanovenia § 250b ods. 3 je legislatívno – technickou zmenou.

	K bodu 34 § 250c
V záujme posilnenia právnej istoty účastníka konania predseda senátu upovedomí  žiadateľa o nevyhovení jeho žiadosti o odklad výkonu rozhodnutia. 

	K bodu 35 § 250d ods. 3
Legislatívne sa spresňuje procesné rozhodovanie o zastavení konania súdom.
Doterajšie posudzovanie predsedom senátu je nahradené pre rôznosť konaní, v ktorých sa rozhoduje, pojmom súd.  V praxi to bude znamenať rozhodovanie senátu, čo je tiež v záujme posilnenia ochrany účastníkov konania.

K bodu 36  § 250d ods. 3
Ustanovením sa umožňuje podať odvolanie proti uzneseniu o zastavení konania.

K bodu 37 § 250f
S ohľadom na nález Ústavného súdu Slovenskej republiky zo dňa 22. júna 1999, sp. zn. PLÚS 14/98, ktorým bolo vyslovené, že ustanovenie § 250f nie je v súlade s ustanovením čl. 48 ods. 2 v spojení s  čl. 12 ods. 1 a čl. 13 ods. 4 Ústavy Slovenskej republiky a s ustanovením čl. 6 ods. 1 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd a v dôsledku ktorého bolo pôvodné ustanovenie § 250f zrušené, je potrebné zakotviť novú úpravu  možnosti rozhodnúť vo veci bez pojednávania. Súdna prax ukázala, že je odôvodnené v záujme hospodárnosti konania dať účastníkom možnosť  navrhnúť alebo sa vyjadriť k možnosti prejednania ich  veci  bez nariadenia pojednávania. Aj v takom prípade je však vyhlásenie rozsudku vždy verejné ( čl. 48 Ústavy SR ). 

K bodom 38 až 40  § 250i
V ustanovení § 250i ods. 1 sa doterajšie znenie „dokazovanie sa nevykonáva“ so zreteľom na skúsenosti zo súdnej praxe vypúšťa a zakotvuje sa všeobecná zásada, že súd môže vykonať dôkazy nevyhnutné na preskúmanie napadnutého rozhodnutia, obdobne ako je to upravené v konaní podľa tretej hlavy piatej časti.
Vzhľadom na požiadavku tzv. plnej jurisdikcie podľa čl. 6 ods. 1 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, ktorým je Slovenská republika viazaná, ak vo veciach uvedených v § 7 ods. 1 OSP ( občianskoprávne, pracovné, rodinné, obchodné ) alebo ak o akejkoľvek správnej sankcii rozhodol správny orgán, je dôvodné, aby pri preskúmavaní jeho rozhodnutia a postupu súd mohol vykonať vo vlastnej pôsobnosti dokazovanie na zistenie skutkového stavu tak, aby mohol hodnotiť skutkový stav nezávisle od správneho orgánu a tento zaviazať v prípade zrušenia rozhodnutia svojim právnym názorom na skutkové aj právne otázky pre  ďalšie konanie. Tieto požiadavky zaisťuje navrhovaná dikcia § 250i ods. 2 v spojitosti s § 250j ods. 3.

K bodom 41 až 43   § 250j  
Proti rozhodnutiu súdu, ktorým súd zamietne žalobu bude vždy prípustné odvolanie.  Proti rozhodnutiu súdu ktorým súd zruší rozhodnutie správneho orgánu bude  prípustné odvolanie len ak rozhodnutie nebolo  zrušené pre nedostatočné zistenie skutkového stavu potrebného pre posúdenie veci, pre nepreskúmateľnosť, nezrozumiteľnosť alebo pre nedostatok dôvodov správneho rozhodnutia. Vypúšťa sa však doterajšia možnosť používania mimoriadneho dovolania podaného generálnym prokurátorom , keďže ochrana práv sa zaručuje v odvolacom konaní v širšom rozsahu a priamo  účastníkom konania.

V nadväznosti na ustanovenie § 250 j ods. 2 je dôvodné ako vyjadrenie plnej jurisdikcie súdu upraviť možnosť súdu rozhodnúť vo veci samej, ak na základe vykonaného dokazovania  dospeje k záveru, že má byť rozhodnuté inak, než rozhodol správny orgán a vyžadujú si to okolnosti prípadu.  Toto oprávnenie súdu však  v súčasnosti nemôže byť neobmedzené a nemôže nahradzovať rozhodovaciu právomoc správnych orgánov .  Preto sa navrhuje iba vo veciach, kde si to vyžaduje záujem na urýchlenej ochrane práv , ako je to vo veciach náhrady škody a iných peňažných nárokov , nie však vo veciach, kde rozhodnutie súdu by fakticky mal realizovať iný k tomu príslušný orgán. Vo veciach správnych  sankcií odôvodňuje rozhodovanie vo veci samej nielen záujem na ochrane práv fyzických a právnických osôb, ale aj záujem spoločnosti na zabezpečení včasného postihu protiprávneho konania. Právne predpisy zakotvujúce skutkové podstaty správnych deliktov stanovujú hmotnoprávne lehoty na uloženie sankcie, preto v prípade zrušenia rozhodnutí súdom by mohlo dôjsť k uplynutiu prekluzívnych lehôt. 
Vo veciach, v ktorých rozhodol súd podľa odseku 5 § 250j , sa bude uplatňovať možnosť podania opravných prostriedkov spôsobom stanoveným v časti štvrtej OSP, ako je to bežné v občianskoprávnych veciach. 

K bodu 44 § 250q 
Vzhľadom na novú úpravu § 250f sa legislatívno-technicky upravuje § 250q.

K bodu 45 § 250s  
Proti rozhodnutiu súdu, ktorým potvrdí rozhodnutie správneho orgánu je prípustné odvolanie. Proti rozhodnutiu súdu ktorým zruší rozhodnutie správneho orgánu je prípustné odvolanie len ak nebolo rozhodnutie zrušené pre nedostatočné zistenie skutkového stavu potrebného pre posúdenie veci, nepreskúmateľnosť, nezrozumiteľnosť alebo pre nedostatok dôvodov.  Tiež sa vypúšťa možnosť podania mimoriadneho dovolania z dôvodov, ako už bolo uvedené v odôvodnení k § 250j.

K bodu 46 § 250t 
Ustanoveniami sa zavádza nový druh konania proti nečinnosti orgánov verejnej správy. Zabezpečuje sa ústavné právo na súdnu a inú právnu ochranu. Toto právo zahŕňa aj právo fyzickej osoby alebo právnickej osoby, ktorá sa domáha, aby súd vyslovil povinnosť orgánu verejnej správy vo veci konať a rozhodnúť v lehote, ktorú zároveň určí. Orgán verejnej správy nekoná spôsobom určeným príslušným právnym predpisom najmä tým, že je v konaní nečinný  a uvedenou nečinnosťou je fyzická osoba alebo právnická osoba ukrátená na svojich právach.
Na zabezpečenie podkladov pre rozhodovanie súdu je orgán verejnej správy, proti ktorému návrh smeruje, povinný bezodkladne po doručení návrhu, predložiť vyjadrenie k návrhu a príslušný spis. K rozhodnutiu o návrhu si súd môže vyžiadať stanovisko nadriadeného správneho orgánu. Súd o takomto návrhu rozhodne uznesením, v ktorom uloží povinnosť správnemu orgánu vo veci konať a rozhodnúť v stanovenej lehote.  Ak návrhu nevyhovie, návrh zamietne. 

§ 250u
Za nedodržanie lehoty uvedenej v uznesení súdu podľa § 250 t ods. 1 môže na návrh účastníka súd uložiť pokutu až do výšky 100 000 Sk, a to aj opakovane. Pred rozhodnutím o pokute si súd vyžiada stanovisko nadriadeného správneho orgánu.

§ 250v
Podľa čl. 142 ods. 1 Ústavy SR  súdy preskúmavajú aj zákonnosť rozhodnutí orgánov  verejnej správy a zákonnosť rozhodnutí, opatrení a alebo iných zásahov orgánov verejnej moci, ak tak ustanoví zákon.  Preskúmavanie zákonnosti rozhodnutí orgánov verejnej správy  v intenciách článku 46 ods. 2 Ústavy SR sa  uskutočňuje podľa ustanovení druhej a tretej hlavy piatej časti OSP. Navrhovaná úprava piatej hlavy zavádza ako nové konanie konanie o ochrane pred nezákonným zásahom orgánu verejnej správy.  Cieľom navrhovanej úpravy je posilnenie ochrany fyzických a právnických osôb takými zásahmi do ich subjektívnych práv, ktoré nie sú založené na rozhodnutí orgánu verejnej správy, ale spočívajú vo faktickej činnosti proti nej.
V konaní sa budú aplikovať aj ustanovenia  prvej a druhej hlavy piatej časti OSP, pokiaľ ide o určenie vecnej a miestnej príslušnosti súdu, zloženie senátu,  obligatórne právne zastúpenie, náležitosti návrhu, predkladanie spisov a vykonávanie dokazovania.		

§ 250 w
Možnosť výkonu rozhodnutia cudzieho správneho orgánu sa viaže na existujúci záväzok z medzinárodnej zmluvy. Okrem rozhodnutí cudzích správnych orgánov sa medzi vykonateľné rozhodnutia zahŕňajú aj rozhodnutia cudzích súdov vo veciach, o ktorých by podľa slovenského právneho poriadku rozhodovali správne orgány. To odráža  rozdielnu organizáciu rozhodovania o týchto veciach v jednotlivých štátoch. Počíta sa len s možnosťou výkonu rozhodnutia, čo znamená, že ide o rozhodnutia, ktoré ukladajú povinnosť (spravidla zaplatenie peňažnej sumy).
Ustanovením sa nezavádza inštitút „uznania“ cudzieho správneho rozhodnutia, pretože tento inštitút je vlastný len medzinárodnému právu súkromnému, ktorého  predmetom správne právo nie je.
 Podmienky vykonateľnosti uvedené v § 250 w musí preukázať navrhovateľ. Odporca je chránený možnosťou odvolania proti uzneseniu, ktorá je daná v zmysle všeobecných ustanovení.

  § 250x
	Podmienky vykonateľnosti sa inšpirujú podmienkami  uznávania cudzích rozhodnutí v medzinárodnom práve súkromnom, avšak sú prispôsobené osobitostiam správnych rozhodnutí.
	Písmená a) odrážajú požiadavku na konečnosť rozhodnutia, ktoré má byť vykonané v Slovenskej republike.
	Písmeno b) je vyjadrením princípu nezasahovania do suverenity verejných orgánov.
	Písmeno c) chráni procesné práva odporcu v pôvodnom konaní v cudzine.
	Písmeno d) je vyjadrením všeobecného princípu výhrady verejného poriadku, ktorého obsah je bližšie špecifikovaný, keďže v oblasti správneho práva nemá svoj vlastný obsah.
		
  § 250y
	Toto ustanovenie je previazaním na ustanovenia o výkone rozhodnutí v Občianskom súdnom poriadku respektíve v Exekučnom poriadku. Zároveň upresňuje, že takéto rozhodnutie nahradzuje pre potreby  exekučného konania potvrdenie o vykonateľnosti podľa § 275 ods. 1 OSP resp. § 42 ods. 2  Exekučného poriadku.

K bodu 47 § 258 odsek 3 
V súvislosti s novelou Občianskeho zákonníka upravujúcou záložné právo sa spôsoby výkonu rozhodnutia podľa Občianskeho súdneho poriadku dopĺňajú o spôsob výkonu rozhodnutia predajom zálohu, v prípade keď sa výkon rozhodnutia nariaďuje ohľadne pohľadávky zabezpečenej záložným právom. Výkonom rozhodnutia dochádza k predaju zálohu, ktorým môže byť hnuteľná vec, nehnuteľnosť alebo iné právo alebo majetková hodnota. 
 
K bodu 48 § 262a 
Upresňujú sa ustanovenia o výkone rozhodnutia v zmysle, že výkonom rozhodnutia nemožno postihnúť majetok, ktorý je zaťažený záložným právom (ktoré vzniklo v súlade s ustanoveniami Občianskeho zákonníka) s výnimkou prípadu, že návrh na výkon rozhodnutia podáva záložný veriteľ alebo prípadu, že záložný veriteľ súhlasí s tým, aby výkonom rozhodnutia bol dotknutý aj majetok, ktorý je zaťažený v jeho prospech záložným právom. 

K bodu 49 § 268 ods. 1
Ide o legislatívno-technickú úpravu v súvislosti so zmenami uvedenými v predchádzajúcich bodoch. Výkon rozhodnutia sa zastaví aj v prípade, ak postihuje majetok, ktorý je zaťažený záložným právom. V prípade, že výkonom rozhodnutia je len časť majetku na základe § 268 ods. 2 sa výkon rozhodnutia zastaví  len v časti. 

  K bodu 50 § 372g
  Vzhľadom na zmenu vecnej príslušnosti ako aj zavedenie dvojinštančnosti súdneho konania sa v záujme hospodárnosti vo vybavovaní už došlej agendy na súdy stanovuje, že veci budú dokončené na tom súde, na ktorom sa konanie do 31.12.2002 začalo.
  Možnosť  podania odvolania a teda aj dvojinštančné konanie sa bude vzťahovať iba na veci, ktoré sa stali právoplatnými na súde po 1.1.2003. V záujme ochrany práv je preto žiadúce zachovať oprávnenie generálneho prokurátora podať mimoriadne dovolanie vo všetkých veciach právoplatne rozhodnutých do 31.12.2002 a to do jedného roka od nadobudnutia právoplatnosti rozhodnutia  súdu.

K bodom 51 a 52  § 374 ods. 2 a ods. 3
Vypúšťa sa pojem súdny tajomník, nakoľko novým návrhom zákona o vyšších súdnych úradníkoch sa ruší funkcia súdneho tajomníka a činnosť súčasných súdnych tajomníkov budú vykonávať vyšší súdni úradníci. Táto zmena reaguje na  novelu Ústavy Slovenskej republiky, podľa ktorej budú môcť vykonávať rozhodovaciu činnosť aj zamestnanci súdov poverení sudcom.

K bodu 53  § 374 ods. 4
Novým odsekom 4 sa reaguje na § 6 odsek 1 zákona o vyšších súdnych úradníkoch. Proti rozhodnutiu vydanému vyšším súdnym úradníkom je možné podať odvolanie. Týmto úkonom sa rozhodnutie vyššieho súdneho úradníka zrušuje v celom rozsahu a o veci musí rozhodnúť sudca. 
Rozhodnutie sudcu sa považuje za rozhodnutie súdu prvého stupňa a možno ho napadnúť odvolaním.

K bodu 54 príloha A 
Zrušuje sa príloha A. Príloha je v platnom znení prekonaná, temer všetky právne predpisy v nej uvedené sú už neaktuálne, boli zrušené alebo podstatným spôsobom novelizované.  Vylúčenie z prieskumu spôsobom uvedeným v prílohe A nezodpovedá európskemu štandardu. Bola kritizovaná najmä z dôvodu, že vytvárala príliš široký rozsah vecí, v ktorých bol súdny prieskum negatívnou enumeráciou vylúčený v procesnom predpise- Občianskom súdnom poriadku, a nie v predpisoch upravujúcich tú ktorú oblasť právnych vzťahov verejnej správy.

K Čl. II
Dátum účinnosti sa stanovuje na 1. január 2003.  V záujme toho, aby sa vytvoril dostatočný časový priestor na zmeny právnych predpisov uvedených v prílohe A a vyplývajúcich z nového znenia § 248, pokiaľ je to potrebné, sa účinnosť bodu  29 a 54 stanovuje na 1. januára 2004.

Bratislava 24.4.2002

Mikuláš Dzurinda, v.r.
predseda vlády
Slovenskej republiky

Ján Čarnogurský, v.r.
minister spravodlivosti
Slovenskej republiky