Dôvodová správa

A. Všeobecná časť 

Predložený Návrh na uzavretie Zmluvy medzi Slovenskou republikou a Saudskoarabským kráľovstvom o zamedzení dvojitého zdanenia v oblasti daní z príjmov a zabránení daňovému úniku zodpovedá vnútroštátnym právnym podmienkam, ako aj tradičným požiadavkám bilaterálnych daňových vzťahov upravujúcich rozdelenie práva na daň z jednotlivých druhov príjmov medzi štát zdroja príjmu a štát rezidencie skutočného vlastníka príjmu a je v súlade s Pravidlami pre uzatváranie medzinárodných zmlúv a zmluvnú prax schválenými uznesením vlády SR č. 743 z 21. októbra 2009. Počas rokovania boli zohľadnené špecifiká vyplývajúce z vnútroštátnych právnych predpisov oboch štátov. Spoločným východiskom pri rokovaní bola Modelová daňová zmluva OECD a čiastočne aj Modelová daňová zmluva OSN.

B. Osobitná časť 

Článok 1 (Osoby, na ktoré sa zmluva vzťahuje)
Tento článok vymedzuje, že zmluva sa vzťahuje na osoby, ktoré sú rezidentmi jedného alebo oboch zmluvných štátov. Pojmy „osoba“ a tiež „rezident“ sú podrobnejšie definované v čl. 3 a 4 zmluvy. V podmienkach Slovenskej republiky sa za osobu, ktorá je rezidentom Slovenskej republiky a teda na ktorú sa vzťahuje zmluva, považuje fyzická osoba a najmä tieto typy právnických osôb – spoločnosť s ručením obmedzeným, akciová spoločnosť, družstvo a komanditná spoločnosť čiastočne (z časti prislúchajúcej komanditistom). 

Článok 2 (Dane, na ktoré sa zmluva vzťahuje)
Pojem „daň z príjmov“ zahŕňa aj daň z kapitálových výnosov plynúcich z predaja majetku a tiež daň z príjmov zo závislej činnosti. Poistné na zdravotné poistenie, sociálne zabezpečenie a príspevky na starobné dôchodkové sporenie a obdobné poistné a príspevky platené zamestnávateľom za zamestnanca v druhom zmluvnom štáte sa nepovažujú za súčasť príjmov zo závislej činnosti na účely zmluvy. Zmluvou nie sú pokryté ani zmluvné pokuty a penále. Odsek 3 obsahuje zoznam daní, na ktoré sa táto zmluva vzťahuje v čase podpisu zmluvy. V súlade so slovenskou vnútroštátnou legislatívou tento zoznam pozostáva z daní z príjmov fyzických a právnických osôb. Saudskoarabské kráľovstvo uplatňuje zmluvu na daň z príjmov (vrátane dane z príjmov plynúcich z investícií do zemného plynu) a na Zakat, ktorá je osobitnou náboženskou daňou z príjmu a majetku. Odsek 4 upravuje situácie, keď zmluvný štát zavedie dodatočnú daň, resp. nahradí existujúcu daň po uzavretí zmluvy. Príslušný orgán (Ministerstvo financií SR) v takomto prípade nahlasuje zmenu druhému zmluvnému štátu. Nahlásenie nie je obmedzené len zmenou v oblasti typov daní, zmluvné štáty sa môžu vzájomne informovať o akýchkoľvek významných legislatívnych zmenách, usmerneniach, súdnych rozhodnutiach alebo praktických prípadoch.

Článok 3 (Všeobecné definície)
Článok v odseku 1 upravuje vybrané definície potrebné pre interpretáciu zmluvy. Niektoré výrazy, ako napríklad dividendy, úroky, stála prevádzkareň, či rezident sú definované priamo v špecifických článkoch zmluvy. Písm. a) a b) špecifikujú územia zmluvných štátov v súlade so zaužívanými vnútroštátnymi definíciami. Písm. d) upravuje definíciu pojmu osoba, ktorá zahŕňa fyzickú osobu, spoločnosť a iné združenia osôb, vrátane štátu, jeho nižších správnych celkov, alebo miestnych orgánov. Písm. e) definuje spoločnosť ako právnickú osobu alebo každú osobu, ktorá sa na daňové účely považuje za právnickú osobu. V písm. f) je na účely zmluvy pojem podnik definovaný ako podnik jedného zmluvného štátu a podnik druhého zmluvného štátu. Definícia medzinárodnej dopravy v písm. g) nadväzuje na princíp zdanenia príjmov v medzinárodnej doprave ustanovený v článku 8 ods. 1 zmluvy. Písm. h) špecifikuje príslušné orgány a to Ministerstvo financií Slovenskej republiky alebo ním povereného zástupcu v Slovenskej republike a Ministerstvo financií zastúpené ministrom financií alebo jeho splnomocneným zástupcom v Saudskoarabskom kráľovstve. Písm. i) definuje pojem štátny príslušník, a to vo vzťahu k fyzickej osobe ako aj k právnickej osobe. Vo vzťahu k právnickej osobe sa osobitne uvádzajú právnická osoba a osobná obchodná spoločnosť (partnership) a to z dôvodu, že niektoré štáty síce považujú osobnú obchodnú spoločnosť za osobu podľa písm. d) tohto článku, avšak nie za právnickú osobu. Odsek 2 ustanovuje, že výrazy, ktoré nie sú definované v zmluve, majú význam podľa vnútroštátnych predpisov. Zo znenia vyplýva jednak to, že sa berie do úvahy právny predpis platný v čase uplatnenia zmluvy a tiež to, že v prípade rozdielnych definícii v rôznych predpisoch v rámci zmluvného štátu sa uprednostní právny predpis upravujúci oblasť daní, na ktoré sa vzťahuje táto zmluva.

Článok 4 (Rezident)
Odsek 1 definuje rezidenta zmluvného štátu ako osobu, ktorá podlieha zdaneniu v tomto zmluvnom štáte z dôvodu trvalého pobytu, sídla, miesta založenia a iných podobných kritérií. Rezidentom je tiež osoba, ktorá síce v zmluvnom štáte nepodlieha zdaneniu alebo je od neho oslobodená, ale je zriadená napríklad na vedecké, charitatívne a náboženské účely a tiež na účely poskytovania dôchodkov a podobných výhod. Pre účely zmluvy sa za rezidenta považuje aj samotný štát, resp. jeho nižší správny celok alebo miestny orgán. Ak je fyzická osoba považovaná na základe odseku 1 za rezidenta oboch zmluvných štátov, jeho rezidencia sa rozhraničí na základe kritérií vymedzených v odseku 2. Tieto rozhraničovacie kritéria sa použijú v poradí, v akom sú ustanovené v zmluve, t. j. ak nie je možné použiť alebo určiť rozhraničovacie kritérium prvé v poradí, pristupuje sa k ďalšiemu kritériu (trvalo dostupné bývanie, stredisko životných záujmov, obvyklé zdržiavanie sa a štátna príslušnosť). Odsek 3 rozhraničuje rezidenciu osoby inej ako je fyzická osoba, na základe miesta skutočného vedenia. Miestom skutočného vedenia sa na účely zmluvy rozumie miesto, kde sú prijímané rozhodujúce riadiace a obchodné rozhodnutia nevyhnutné pre vedenie podnikania daňovníka. Miestom skutočného vedenia je obvykle miesto, kde sú štatutárnymi orgánmi (napr. konateľmi spoločnosti, predstavenstvom) prijímané hlavné a zásadné rozhodnutia, t.j. miesto, kde sa rozhoduje o aktivitách, ktoré má vykonať spoločnosť ako celok. Osoba môže mať viacero miest vedenia, v jednom čase však môže mať len jedno miesto skutočného vedenia. 

Článok 5 (stála prevádzkareň)
Článok 5 obsahuje ustanovenia viažuce sa k stálej prevádzkarni, pričom vychádzajú najmä zo znenia Modelovej zmluvy OECD. V článku 5 zahŕňa pojem „stála prevádzkareň“ aj stavenisko, stavebný, montážny alebo inštalačný projekt alebo dozorné činnosti s tým spojené, ale len vtedy, ak uvedené činnosti sa vykonávajú dlhšie ako šesť mesiacov. Stála prevádzkareň vzniká aj v prípade poskytovania služieb vrátane poradenských služieb podnikom jedného zmluvného štátu alebo prostredníctvom zamestnancov alebo iných pracovníkov najatých podnikom na takýto účel, ale len vtedy, ak činnosti takého charakteru trvajú na území druhého zmluvného štátu počas jedného obdobia alebo viacerých období, ktoré presiahnu v úhrne 183 dní v akomkoľvek dvanásťmesačnom období. Odsek 4 negatívne vymedzuje pojem stála prevádzkareň, ktorý podľa tohto ustanovenia nezahŕňa činnosti prevažne pomocného a prípravného charakteru. V odseku 5 sú upravené podmienky vzniku tzv. agentskej stálej prevádzkarne, ktorá vzniká v prípade vykonávania činností podniku prostredníctvom osoby inej ako nezávislý zástupca. Podľa odseku 6, bežná činnosť nezávislého zástupcu nezakladá podniku vznik stálej prevádzkarne. Podľa odseku 7, ovládanie podniku jedného zmluvného štátu podnikom druhého zmluvného štátu nezakladá samo o sebe stálu prevádzkareň.    

Článok 6 (Príjmy z nehnuteľného majetku)
Článok 6 vymedzuje všeobecný princíp zdanenia príjmov plynúcich z priameho užívania, nájmu alebo akéhokoľvek iného užívania nehnuteľného majetku. Nakoľko existuje úzke ekonomické prepojenie medzi samotnou nehnuteľnosťou a zdrojom príjmu, prisudzuje sa právo na zdanenie takéhoto príjmu tomu zmluvnému štátu, v ktorom je nehnuteľnosť umiestnená. Podľa tohto článku má pojem „nehnuteľný majetok“ taký význam, aký má podľa právnych predpisov zmluvného štátu, v ktorom sa tento majetok nachádza. Znenie „vrátane príjmov z poľnohospodárstva alebo lesníctva“ rozširuje rozsah uplatnenia aj na príjem z činností, ktoré spadajú do rozsahu poľnohospodárstva a lesníctva. Ide nielen o príjmy podniku, ktorý pôsobí v poľnohospodárstve alebo lesníctve, z predaja svojej produkcie, ale aj o príjmy, ktoré tvoria neoddeliteľnú súčasť poľnohospodárskych alebo lesníckych činností. Lietadlá a lode sa nepovažujú za nehnuteľný majetok. Článok sa vzťahuje aj na príjmy z nehnuteľného majetku podniku a na príjmy z nehnuteľného majetku využívaného na vykonávanie slobodného povolania.

Článok 7 (Zisky z podnikania)
Podľa článku 7 právo na daň zo ziskov z podnikateľskej činnosti prislúcha štátu rezidencie príjemcu okrem prípadu, keď príjemca podniká v druhom zmluvnom štáte prostredníctvom stálej prevádzkarne, ktorá sa tam nachádza. V takom prípade sa zisky podniku môžu zdaniť v tomto druhom štáte, ale len v takom rozsahu v akom ich možno prisúdiť stálej prevádzkarni. Článok tiež definuje pojem „zisky z podnikania“ a upravuje postup pri prisudzovaní ziskov stálym prevádzkarňam. 

Článok 8 (Vodná a vzdušná doprava)
Právo na daň z príjmov z prevádzkovania dopravných prostriedkov v medzinárodnej doprave má podľa odseku 1 štát, v ktorom sa nachádza miesto skutočného vedenia podniku. Odsek 2 osobitne upravuje situáciu pri ktorej je miesto skutočného vedenia na palube lode. V takomto prípade sa toto miesto nachádza v tom zmluvnom štáte, v ktorom sa nachádza domovský prístav resp. v ktorom je prevádzkovateľ lode rezidentom (ak nemá domovský prístav). Pod príjmy z prevádzkovania dopravných prostriedkov v medzinárodnej doprave sa zahŕňajú príjmy podniku plynúce z prepravy ľudí alebo nákladu týmito prostriedkami (bez ohľadu na to, či sú dopravné prostriedky vo vlastníctve podniku, nájme alebo akomkoľvek inom užívaní). Ďalej do rozsahu príjmov v tomto odseku spadajú príjmy plynúce z činností priamo spojenými s prevádzkovaním medzinárodnej dopravy alebo z činností, ktoré síce nie sú priamo spojené s prevádzkovaním, avšak majú pomocný charakter. Ustanovenia tohto článku sa uplatnia aj na zisky z účasti na poole, spoločnom podnikaní alebo na medzinárodnej prevádzkovej organizácii.

Článok 9 (Prepojené podniky)
Článok 9 stanovuje podmienky úpravy ziskov prepojených podnikov na základe princípu nezávislého vzťahu vrátane tzv. korešpondujúcej úpravy v súlade so zákonom č. 595/2003 Z. z. o dani z príjmov v znení neskorších predpisov.

Článok 10 (Dividendy)
Článok 10 umožňuje zdaniť dividendy tomu štátu, v ktorom je rezidentom spoločnosť prijímajúca tieto dividendy. Dividendy sa však môžu zdaniť aj v štáte zdroja dividend, t.j. v štáte, v ktorom je vyplácajúca spoločnosť rezidentom. V takomto prípade daň nepresiahne päť percent hrubej sumy dividend. Definícia pojmu „dividenda“ nie je vyčerpávajúca. Vymenované príklady pokrývajú len vybrané typy platieb, ktoré väčšina štátov považuje v súlade so svojou vnútroštátnou legislatívou za dividendu. Nakoľko však nie je možné nájsť jednotnú definíciu tohto pojmu, v zmysle definície sa považuje za dividendu akákoľvek platba, ktorá sa považuje za dividendu podľa práva zmluvného štátu, ktorého je rezidentom spoločnosť rozdeľujúca zisk. Ustanovenie pokrýva aj situácie, keď dividendy vyplácané spoločnosťou, ktorá je rezidentom jedného zmluvného štátu, sú prisúditeľné stálej prevádzkarni spoločnosti druhého zmluvného štátu, ktorá je umiestnená v prvom zmluvnom štáte, t.j. v štáte zdroja dividend. V takomto prípade sa neuplatní odsek 1 tohto článku, ale postupuje sa v súlade s článkom 7 (Zisky z podnikania).

Článok 11 (Príjmy z dlhových pohľadávok)
Článok 11 umožňuje zdaniť príjmy z dlhových pohľadávok (ďalej len „úroky“) tomu štátu, v ktorom je rezidentom spoločnosť prijímajúca tieto úroky. Právo na daň z úrokov sa podľa článku 11 priznáva tomu štátu, ktorého rezidentom je príjemca úrokov. Štátu zdroja úrokov sa priznáva obmedzené právo na daň, a to v maximálnej výške sadzby dane vyberanej zrážkou pri zdroji vo výške desať percent z hrubej sumy úrokov. Ďalej sa zavádza oslobodenie od zdanenia úrokov v štáte zdroja, ak príjemcom a zároveň skutočným vlastníkom týchto úrokov sú vybrané štátne inštitúcie. Odsek 4 definuje pojem „príjmy z dlhových pohľadávok“, pričom podobne ako v prípade článku 10 (Dividendy) nie je vyčerpávajúca. Vymenované príklady pokrývajú len vybrané príjmy, ktoré väčšina štátov považuje v súlade so svojou vnútroštátnou legislatívou za úroky. Úroky z omeškania ukladané za oneskorenú platbu sa nepovažujú za úroky. Ustanovenie odseku 6 vymedzuje, že štát zdroja je ten štát, v ktorom je platiteľ úrokov rezidentom. Jedinou výnimkou z tohto princípu je, ak úroky je možné prisúdiť stálej prevádzkarni alebo stálej základni. Vtedy sa za štát zdroja považuje aj štát, v ktorom je umiestnená táto stála prevádzkareň alebo stála základňa. Podľa odseku 7 sa ustanovenia článku 11 uplatnia len v takom rozsahu v akom je suma úrokov vzťahujúca sa k pohľadávke, z ktorej sa tieto príjmy platia v súlade s princípom nezávislého vzťahu.  

Článok 12 (Licenčné poplatky)
Právo na daň z licenčných poplatkov sa priznáva tomu štátu, ktorého rezidentom je príjemca licenčných poplatkov. Podľa odseku 2 možno licenčné poplatky plynúce skutočnému vlastníkovi druhého zmluvného štátu zdaniť aj v štáte zdroja a to maximálne vo výške 10 % z hrubej sumy licenčných poplatkov. Odsek 3 definuje pojem „licenčný poplatok“, ktorý je platbou akéhokoľvek druhu prijatého ako odplata za použitie alebo za právo na použitie nehmotného aktíva, akým je literárne dielo, film, patent, know-how a pod.
Ustanovenie odseku 5 vymedzuje, že štát zdroja je ten štát, v ktorom je rezidentom platiteľ licenčných poplatkov. Jedinou výnimkou z tohto princípu je, ak vzniknuté licenčné poplatky je možné prisúdiť stálej prevádzkarni alebo stálej základni. Vtedy sa za štát zdroja považuje aj štát, v ktorom je umiestnená táto stála prevádzkareň alebo stála základňa. Podľa odseku 6 sa ustanovenia článku 12 uplatnia len v takom rozsahu v akom je suma licenčných poplatkov vzťahujúca sa na použitie, na právo alebo na informácie, za ktoré sa licenčné poplatky platia v súlade s princípom nezávislého vzťahu.  

Článok 13 (Príjmy zo scudzenia majetku)
Podľa článku 13 právo na daň z príjmov zo scudzenia majetku sa priznáva podľa druhu scudzeného majetku. Ak ide o scudzenie nehnuteľného majetku, právo na daň z príjmu takého scudzeného majetku prislúcha tomu štátu, v ktorom sa nachádza príslušná nehnuteľnosť, pričom rovnako je to aj v prípade scudzenia hnuteľného majetku stálej prevádzkarne alebo scudzenia samotnej stálej prevádzkarne. Príjmy zo scudzenia majetku, ktorý pozostáva z lodí alebo lietadiel prevádzkovaných podnikom v medzinárodnej doprave, podlieha zdaneniu v tom štáte, v ktorom sa nachádza miesto skutočného vedenia podniku. Príjmy zo scudzenia akcií spoločnosti (iných ako kótovaných na burze cenných papierov) alebo podielov v osobnej obchodnej spoločnosti podliehajú zdaneniu v štáte rezidencie spoločnosti. Posledný odsek sa vzťahuje na príjmy z predaja akéhokoľvek iného majetku, ktorý nebol uvedený v predchádzajúcich ustanoveniach článku 13. Právo na zdanenie takýchto príjmov má štát, v ktorom je scudziteľ rezidentom.

Článok 14 (Slobodné povolania)
Článok 14 uvádza, že príjmy plynúce rezidentovi z dôvodu poskytovania profesijných služieb alebo iných činností nezávislého charakteru budú zdanené v štáte rezidencie, okrem prípadov zriadenia stálej základne v druhom zmluvnom štáte alebo ak pobyt v druhom zmluvnom štáte počas jedného alebo viacerých období nepresiahne v úhrne 183 dní v akomkoľvek dvanásťmesačnom období, ktoré začína alebo končí v príslušnom zdaňovacom období. V takomto prípade budú tieto príjmy zdanené v štáte zdroja príjmov, ale len v takom rozsahu, v akom ich je možné prisúdiť tejto stálej základni resp. v akej plynú z činností vykonávaných v tomto štáte. Pojem profesijné služby zahŕňa najmä nezávislé vedecké, literárne, umelecké, vychovávateľské alebo vzdelávacie činnosti, ako aj nezávislé činnosti lekárov, právnikov, inžinierov, architektov, zubárov a účtovníkov. Pri určovaní zdaniteľných príjmov sa uplatňujú podobné princípy ako v článku 7 za podmienky, že daňovník vedie riadne účtovné záznamy.

Článok 15 (Príjmy zo závislej činnosti)
Zdaňovanie príjmov zo závislej činnosti sa posudzuje podľa kritérií ustanovených v článku 15, pričom daň zo závislej činnosti prislúcha štátu, v ktorom sa vykonáva zamestnanie. Príjmy zo závislej činnosti plynúce rezidentovi jedného zmluvného štátu zo zamestnania vykonávaného na území druhého zmluvného štátu možno za splnenia podmienok stanovených v ods. 2 zdaniť aj v štáte rezidencie zamestnanca. Zdanenie príjmov zo závislej činnosti vykonávanej na palube lode alebo lietadla v medzinárodnej doprave prislúcha tomu štátu, v ktorom sa nachádza miesto skutočného vedenia podniku. 

Článok 16 (Tantiémy)
Uvedený článok sa zaoberá zdaňovaním odmien plynúcich členom štatutárneho orgánu spoločnosti. Právo na zdanenia týchto odmien sa prisudzuje štátu rezidencie spoločnosti.

Článok 17 (Umelci a športovci)
Príjmy športovcov alebo umelcov sa podľa článku 17 môžu zdaniť v štáte výkonu ich činností a to bez ohľadu na to, či im plynú priamo alebo prostredníctvom inej osoby. Ak je vystúpenie umelca alebo športovca financované z verejných prostriedkov alebo na základe dohody o kultúrnej výmene, v takomto prípade je ich odmena zdaňovaná v štáte ich rezidencie.

Článok 18 (Dôchodky)
Podľa článku 18 sa právo na daň z dôchodkov, s výnimkou dôchodkov definovaných v článku 19 odseku 3, prisudzuje štátu rezidencie ich príjemcu. 

Článok 19 (Štátna služba)
Príjmy zo štátnej služby upravujú ustanovenia článku 19. Primárne právo na daň z príjmov zo štátnej služby prislúcha štátu zdroja tohto príjmu. Sekundárne sa prisudzuje právo na daň druhému zmluvnému štátu, t.j. štátu rezidencie, len ak je fyzická osoba zároveň rezidentom a štátnym príslušníkom tohto druhého zmluvného štátu. Posledný odsek ustanovuje, že všetky odmeny za služby fyzickej osoby poskytované v súvislosti s podnikateľskou činnosťou vykonávanou štátnymi inštitúciami sú zdaňované v súlade s čl. 15, 16, 17 a 18 tejto zmluvy. 

Článok 20 (Študenti)
Podľa odseku 1, platby, ktoré na účely svojho pobytu, štúdia alebo výcviku prijímajú študenti alebo učni, ktorí sú alebo boli pred začiatkom štúdia v jednom zmluvnom štáte rezidentmi druhého zmluvného štátu, nepodliehajú zdaneniu v prvom zmluvnom štáte, ak plynú zo zdrojov mimo tohto štátu. Ak nejde o platby na ktoré sa vzťahuje odsek 1, uvedení študenti majú okrem toho nárok počas trvania vzdelávania alebo odbornej prípravy na rovnaké výnimky, úľavy alebo zníženie daní, aké sú v uvedenom štáte dostupné študentom – rezidentom.   

Článok 21 (Učitelia a výskumní pracovníci)
Príjmy učiteľov a výskumných pracovníkov z vyučovania a vykonávania výskumu v druhom zmluvnom štáte sa podľa článku 21 zdania v prvom zmluvnom štáte, t.j. v štáte rezidencie, a to počas obdobia nepresahujúceho 4 roky. Uvedené neplatí, ak takéto činnosti nie sú vykonávané vo verejnom záujme, ale pre súkromný prospech. 

Článok 22 (Iné príjmy)
Predmetné ustanovenie v odseku 1 ustanovuje, že príjmy neuvedené v predchádzajúcich článkoch zmluvy a to bez ohľadu na ich zdroj, má právo zdaniť štát rezidencie príjemcu týchto príjmov. Odsek 2 vymedzuje výnimku zo zdanenia iných príjmov v štáte rezidencie príjemcu, a to v prípade, ak iné príjmy sú prisúditeľné stálej prevádzkarni alebo stálej základni nachádzajúcej sa v druhom zmluvnom štáte. V tomto prípade má právo na zdanenie štát, v ktorom sa nachádza táto stála prevádzkareň alebo stála základňa. Príjmy z nehnuteľného majetku definovaného v článku 6 odseku 2 zmluvy sa však nezdania v štáte, v ktorom sa nachádza stála prevádzkareň alebo stála základňa. Podľa odseku 3, príjmy neuvedené v predchádzajúcich článkoch zmluvy a zároveň plynúce z druhého zmluvného štátu, môžu byť zdanené v tomto druhom zmluvnom štáte, t.j. v štáte zdroja príjmu. 

Článok 23 (Spôsob zamedzenia dvojitého zdanenia)
Obidva zmluvné štáty uplatňujú pri zamedzení dvojitého zdanenia metódu zápočtu. V prípade Slovenskej republiky je hlavným princípom tejto metódy zahrnutie celosvetových príjmov do zdaniteľných príjmov slovenského daňového rezidenta. Od dane vypočítanej z celosvetových príjmov sa umožňuje odpočítať daň zaplatenú v zahraničí. Umožňuje sa tzv. bežný zápočet dane zaplatenej v zahraničí, t.j. daň uznaná na zápočet v Slovenskej republike nepresiahne pomernú časť dane pripadajúcej na príjmy zo zahraničia. Ďalej umožňuje zohľadňovať pri výpočte dane v jednom zmluvnom štáte aj príjmy vyňaté zo zdanenia v druhom zmluvnom štáte. Uplatňovaním metód (spôsobov) na zamedzenie dvojitého zdanenia nebudú dotknuté vnútroštátne právne predpisy Saudskej Arábie upravujúce režim výberu Zakat. 
 
Článok 24 (Procedúra vzájomnej dohody)
Tento článok umožňuje daňovým subjektom bez toho, aby boli zbavené možných riadnych právnych prostriedkov, využiť procedúru vzájomnej dohody. Táto procedúra má slúžiť pre účely riešenia problémov vyplývajúcich z uplatňovania zmluvy v tom najširšom zmysle slova. Jej cieľom je, aby sa k vyriešeniu sporu v jeho druhej fáze dospelo dohodou medzi príslušnými orgánmi, pričom prvá fáza sporu je vedená výlučne v štáte, ktorého je daňový subjekt rezidentom. Procedúra vzájomnej dohody predstavuje osobitnú procedúru nad rámec národných právnych predpisov. Je možné uplatniť ju výlučne v situáciách uvedených v odseku 1, t.j. situáciách, kedy opatrenia jedného alebo oboch zmluvných štátov vedú alebo budú viesť k zdaneniu, ktoré nie je v súlade s touto zmluvou. Prípad je nutné predložiť v lehote do 3 rokov od prvého oznámenia o opatrení smerujúceho k zdaneniu, ktoré nie je v súlade so zmluvou. Zmluva nestanovuje žiadne zvláštne pravidlá upravujúce formu, akou majú byť tieto námietky predložené. Príslušné orgány zmluvných štátov môžu vzájomnou dohodou vyriešiť akékoľvek ťažkosti či pochybnosti vznikajúce pri výklade alebo vykonávaní zmluvy, vrátane prípadov zamedzenia dvojitého zdanenia v prípadoch, ktoré neupravuje táto zmluva.

Článok 25 (Výmena informácií)
Výmena daňových informácií je upravená článkom 25, ktorý plne zodpovedá aktuálnemu medzinárodnému štandardu a náležitej ochrane informácií. Výmena informácií podľa článku 25 nie je obmedzená vecným a osobným rozsahom zmluvy podľa článkov 1 a 2. Ustanovenia článku 25 umožňujú aj výmenu informácií, ktorých vlastníkom je napr. banka, finančná inštitúcia, splnomocnený zástupca či agent.

Článok 26 (Členovia diplomatických misií a konzulárnych úradov)
Článok potvrdzuje daňové výsady prislúchajúce členom diplomatického a konzulárneho personálu vyplývajúce zo všeobecných pravidiel medzinárodného práva alebo na základe ustanovení osobitných dohôd.

Článok 27 (Iné ustanovenia)
Článok upravuje vzťah medzi touto zmluvou a vnútroštátnymi pravidlami zameranými na boj proti daňovým únikom a vyhýbaniu sa daňovým povinnostiam. Ustanovuje tiež, že výhody zo zmluvy nebudú uplatniteľné vo vzťahu k príjmom vyplácaným alebo plynúcim v súvislosti s umelým usporiadaním, t.j. opatrením, ktoré nie je uskutočnené na základe riadnych podnikateľských dôvodov zodpovedajúcich ekonomickej realite a jeho hlavným účelom alebo jedným z hlavných účelov je získanie výhody pre daňovníka, ktorá je v rozpore s predmetom alebo účelom tejto zmluvy. Podľa odseku 3 tohto článku, zmluva nijak neovplyvňuje uplatňovanie akéhokoľvek právneho predpisu zmluvných štátov, týkajúceho sa dane z príjmov nerezidentov plynúcich z vykonávania poisťovacích činností.

Článok 28 (Nadobudnutie platnosti)
Článok 28 ustanovuje spôsob nadobudnutia platnosti zmluvy. Zmluvné štáty si navzájom písomne oznámia diplomatickou cestou, že splnili všetky vnútroštátne procesy nevyhnutné pre nadobudnutie platnosti tejto zmluvy. Zmluva nadobudne platnosť prvým dňom tretieho mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom bolo doručené neskoršie z týchto oznámení. Ustanovenia zmluvy sa pre Slovenskú republiku začnú vykonávať od 1. januára nasledujúceho roka. 

Článok 29 (Ukončenie platnosti)
Podľa článku 29 sa zmluva uzaviera na dobu neurčitú. Zmluvu je možné vypovedať diplomatickou cestou najskôr po piatich rokoch od nadobudnutia platnosti, a to najneskôr do 30. júna pred koncom každého kalendárneho roka. V takom prípade sa táto zmluva prestane v oboch zmluvných štátoch vykonávať a to v prípade daní vyberaných zrážkou pri zdroji, na príjmy vyplatené alebo pripísané od 1. januára kalendárneho roka nasledujúceho po roku, v ktorom bolo zaslané oznámenie o ukončení platnosti zmluvy a v prípade ostatných daní, v akomkoľvek zdaňovacom období začínajúcom sa od 1. januára kalendárneho roka nasledujúceho po roku, v ktorom bolo zaslané  uvedené oznámenie.