Predkladacia správa

	Návrh skupiny poslancov Národnej rady Slovenskej republiky na vydanie zákona          o ochrane súkromia pred neoprávneným použitím informačno-technických prostriedkov            a o zmene a doplnení niektorých zákonov (zákon o ochrane pred odpočúvaním) na rokovanie vlády Slovenskej republiky predkladá minister vnútra Slovenskej republiky.

	Podnetom na predloženie predmetného návrhu je žiadosť predsedu Národnej rady Slovenskej republiky podľa § 70 ods. 2 zákona Národnej rady Slovenskej republiky                  č. 350/1996 Z. z. o rokovacom poriadku Národnej rady Slovenskej republiky v znení neskorších predpisov.

	Účelom návrhu zákona je, ako to vyplýva z dôvodovej správy, odstránenie nedostatkov existujúceho stavu použitia informačno-technických prostriedkov a jeho právnej úpravy, a tiež určenie rovnakých podmienok a rozsahu ochrany súkromia bez rozlíšenia medzi orgánmi štátu, ktoré používajú informačno-technické prostriedky. Za účelom ochrany práva na súkromie sa vytvára tiež mechanizmus kontroly Národnou radou Slovenskej republiky nad činnosťou orgánov štátu oprávnených použiť informačno-technické prostriedky.

	Problematika, ktorá je predmetom navrhovanej úpravy sa dotýka pôsobnosti viacerých ústredných orgánov štátnej správy – Ministerstva vnútra Slovenskej republiky, Ministerstva obrany Slovenskej republiky, Ministerstva spravodlivosti Slovenskej republiky, Ministerstva dopravy, pôšt a telekomunikácií Slovenskej republiky, Ministerstva financií Slovenskej republiky a Slovenskej informačnej služby. Z uvedeného dôvodu, bol návrh skupiny poslancov Národnej rady Slovenskej republiky na vydanie zákona o ochrane súkromia pred neoprávneným použitím informačno-technických prostriedkov a o zmene a doplnení niektorých zákonov (zákon o ochrane pred odpočúvaním) dotknutým orgánom zaslaný na posúdenie.

	Po posúdení predkladaného návrhu dotknutými orgánmi je potrebné upozorniť na tieto vecné a legislatívno-technické problémy : 

•	Návrh zákona, na rozdiel od súčasnej úpravy používania informačno-technických prostriedkov podľa zákona o Policajnom zbore, zákona o Železničnej polícii, zákona           o Zbore väzenskej a justičnej stráže a zákona o orgánoch štátnej správy v colníctve, neumožňuje vo výnimočných prípadoch použiť informačno-technické prostriedky na základe dodatočného súhlasu sudcu. Neumožnenie takéhoto postupu však môže znížiť účinnosť boja proti takej trestnej činnosti ako je napríklad “terorizmus”, “únos” alebo “zosnovanie a založenie zločineckej organizovanej skupiny”. Je preto žiadúce ponechať možnosť použitia informačno-technických prostriedkov na základe dodatočné súhlasu sudcu s ohľadom na odhaľovanie najzávažnejšej trestnej činnosti.

•	Názov zákona nekorešponduje s predmetom úpravy uvedeným v § 1, pretože predmetom zákona je ustanoviť podmienky použitia informačno-technických prostriedkov. Naviac skrátený názov zákona (zákon o ochrane pred odpočúvaním) nekorešponduje                     ani  s rozsahom informačno-technických prostriedkov podľa osobitných zákonov, na ktoré sa odvoláva § 1, pretože je zúžený iba na odpočúvanie, ktoré je iba jedným z druhov informačno-technických prostriedkov.

•	V poznámke pod čiarou k odkazu 1 je potrebné vložiť slová “Národnej rady Slovenskej republiky” pred slová “č. 46/1993 Z. z.”, “č. 171/1993 Z. z.” a “č. 198/1994 Z. z.” ; za slová “Policajnom zbore” vložiť slová “v znení neskorších predpisov”. Odkaz k zákonu č. 4/2001 Z. z. má znieť správne na § 23 ods. 2 a jednotlivé odkazy je potrebné zoradiť v súlade s legislatívnymi pravidlami.

•	Znenie § 2 nie je previazané na konkrétne účely použitia informačno-technických prostriedkov, ktoré sú ustanovené v osobitných predpisoch (§ 36 zákona č. 171/1993 Z. z., § 13 ods. 1 zákona  č. 46/1993 Z. z., § 13 ods. 1 zákona č. 198/1994 Z. z, § 34 zákona         č. 57/1998 Z. z., § 23 ods. 1 zákona č. 4/2001 Z. z. a § 24 ods. 2 zákona č. 240/2001 Z. z.). Zároveň je navrhované znenie neúplným vyjadrením článku 8 ods. 2 Dohovoru                   o ľudských právach,  a preto je potrebné ich zosúladenie. 

•	V § 3 ods. 1 sú druhá veta a odsek 2 vzhľadom na znenie § 3 ods. 1 prvá veta nadbytočné.   V legislatívnej praxi je nezvyčajné, aby po stanovení určitého zákonného postupu bolo deklarované , že tento postup sa musí dodržať.

•	V § 4 sa nepoužíva jednotná terminológia vo vzťahu k súhlasu zákonného sudcu. V odseku 1 prvá veta sa používa pojem “predchádzajúci písomný súhlas”, bez zavedenia legislatívnej skratky sa ďalej používa pojem “súhlas” a v odseku 3 a § 5 v súvislosti           so žiadosťou pojem “povolenie”. 

•	Znenie § 4 ods. 1 druhá veta zvádza k výkladu, že sudca rozhoduje o použití konkrétneho typu informačno-technického prostriedku a nie o jeho druhu, čo môže spôsobovať problémy pri prípadnej aplikácii tohto ustanovenia. 

•	V  poznámke pod čiarou k odkazu 2 je potrebné odkázať na § 13 ods. 2 a 3 a § 20  ods. 2 zákona č. 335/1991 Z. z. o súdoch a sudcoch v znení zákona č. 185/2002 Z. z. a  odkazy zoradiť v súlade s legislatívnymi pravidlami. 

•	V § 4 ods. 3 písm. a) sa navrhuje, aby žiadosť o udelenie súhlasu na použitie informačno-technických prostriedkov obsahovala aj číslo účastníckej stanice. Takáto úprava však       nie je vhodná. Prax jednoznačne ukazuje, že osoby z kriminálneho prostredia alebo medzinárodných teroristických skupín nepoužívajú mobilné telefóny, ktoré je možné spájať s ich osobou alebo pôsobením v rámci právnickej osoby, ale spravidla používajú viac mobilných telefónov alebo mobilné telefóny zaregistrované na iné osoby alebo mobilné telefóny neregistrované vôbec (to je možné v prípade predaja tzv. PRIMA kariet alebo EASY kariet). Znamená to, že takéto ustanovenie by podstatným spôsobom sťažovalo a v niektorých prípadoch úplne znemožňovalo plnenie zákonom ustanovených úloh (napríklad pri zaznamenaní e-mailovej komunikácie, mobilnej komunikácie podľa IMEI čísla, komunikácie medzi rádiostanicami a pod.).

•	V § 4 ods. 3  písm. c) sa navrhuje, aby žiadosť o udelenie súhlasu na použitie informačno-technických prostriedkov obsahovala aj informáciu o každej predchádzajúcej žiadosti         vo vzťahu k odpočúvanej osobe vrátane údajov o dátumoch a sudcovi, ktorý o predchádzajúcej žiadosti rozhodol. Ponechanie písmena c) by viedlo k odkrytiu predchádzajúceho použitia informačno-technických prostriedkov voči osobe, k odkrytiu príslušníka, ktorý o súhlas požiadal a v neposlednom rade aj k odkrytiu sudcu, ktorý          na použitie informačno-technických prostriedkov dal súhlas. Ustanovenie písmena c) bude v praxi tiež ťažko realizovateľné. Nie je totiž odôvodnené, aby u každého štátneho orgánu, ktorý bude oprávnený používať informačno-technické prostriedky, boli sústredené informácie o všetkých predchádzajúcich žiadostiach na použitie informačno-technických prostriedkov vo vzťahu ku konkrétnej osobe a údaje o každom zákonnom sudcovi, ktorý  o takejto žiadosti rozhodol. To by podľa toho mali napríklad colné orgány prehľad              o všetkých použitiach informačno-technických prostriedkov Policajným zborom, Slovenskou informačnou službou, Vojenským spravodajstvom, prípadne i Zborom väzenskej a justičnej stráže.

•	Posledná veta § 4 ods. 3 je zmätočná, súd by  mal v takomto prípade rozhodnúť negatívne,  respektíve by sa mal zaviesť inštitút vrátenia žiadosti.

•	Celoštátny prehľad o odsúhlasených a zamietnutých žiadostiach o súhlas na použitie informačno-technických prostriedkov (§ 5 ods. 1) zvyšuje počty utajovaných písomností  a osôb, ktoré sa majú s nimi oboznamovať, čím sa zvyšuje riziko úniku utajovaných skutočností závažného charakteru. V súčasnosti každé rozhodnutie (súhlas sudcu) má príslušný stupeň utajenia, a preto podľa zákona o ochrane utajovaných skutočností             nie je možné, aby utajovaná písomnosť nebola na útvare, ktorý realizuje informačno-technický prostriedok, evidovaná. Z vyššie uvedených  dôvodov nie je vhodné                 ani nevyhnutné zaviesť uvedený celoštátny prehľad. 

•	Ustanovenie § 7 ods. 3 znemožňuje použiť nezákonne vyhotovený záznam ako dôkaz, čím však môže dôjsť k paradoxnej situácii, že tento nezákonný záznam nemôže byť použitý proti tomu, kto ho nezákonne vyhotovil alebo dal príkaz na jeho vyhotovenie.

•	Podľa § 7 ods. 4 písm. b) a c) vzniká povinnosť zničiť záznam, ktorý bol síce vyhotovený zákonným spôsobom, ale sudca prípadne oprávnený orgán dospel k záveru,                        že zhromaždené dôkazy sú postačujúce a netreba ďalej pokračovať v používaní informačno-technických prostriedkov. Povinnosť zničiť záznam v takýchto prípadoch         sa prieči samotnému účelu možnosti používania informačno-technických prostriedkov.

•	Ustanovenie § 8 je iba všeobecnou deklaráciou zodpovednosti za porušenie zákona,       ktoré nemá väzbu na príslušné zákony, ktoré upravujú dôsledky porušenia zákona.

•	§ 9 ods. 1 posledná veta chráni iba totožnosť osôb proti ktorým sa použili informačno-technické prostriedky, nechráni však osoby, ktoré sa v súlade so zákonom podieľali           na použití informačno-technického prostriedku (napríklad policajt, prokurátor, sudca).

•	V § 9 ods. 3 je zakotvená povinnosť orgánu štátu poskytnúť výboru alebo poslancovi “všetky v súlade so zákonom vyžiadané informácie o použití informačno-technických prostriedkov”. Takéto ustanovenie však dostatočne nezohľadňuje povinnosť orgánu chrániť utajované skutočnosti, a to najmä s ohľadom  na pripravovanú novelu zákona          o ochrane utajovaných skutočností a na povinnosť zachovávať mlčanlivosť podľa osobitných predpisov.

•	Zmeny vykonané v Čl. II až VIII nie sú vykonané v súlade s legislatívnymi pravidlami. V Čl. II, IV a VII je potrebné vypustiť označenie bodu 1, v Čl. III, V a VI je potrebné vykonať zmeny vo viacerých bodoch a prečíslovať odseky, ktoré v príslušných paragrafoch zostávajú a naviac v Čl. III vypustiť z doterajšieho § 37 ods. 7 odkaz               na odseky 2 a 3 a v Čl. V vypustiť z doterajšieho § 35 ods. 7 odkaz na odsek 2. Taktiež           je potrebné vypustiť slová “Národnej rady Slovenskej republiky” vo vzťahu k zákonu             č. 57/1998 Z. z., zákonu č. 73/1998 Z. z., zákonu č. 4/2001 Z. z., zákonu                           č. 422/2002 Z. z. a zákonu č. 86/2000 Z. z. V Čl. VIII upraviť predvetie v súlade s legislatívnymi pravidlami a upraviť poznámku pod čiarou k odkazu tak, aby korešpondovala názvu zákona. 

•	V Doložke zlučiteľnosti v bode 3 písm. ad) sa uvádza, že návrh zákona je prioritnou úlohou pre aproximáciu práva v Sekcii 9 – Telekomunikácie, čo je v rozpore s Bielou knihou. 

Napriek vyššie uvedeným výhradám Ministerstvo vnútra Slovenskej republiky               si je vedomé potreby novej úpravy používania informačno-technických prostriedkov. Dôležitosť úpravy tohto inštitútu vyplýva aj z Programového vyhlásenia vlády, v ktorom         sa vláda zaviazala pripraviť návrh zákona o použití informačno-technických prostriedkov          a návrh takejto úpravy bol zaradený už do Plánu legislatívnych úloh vlády Slovenskej republiky na rok 2003. Na rozdiel od predloženej úpravy cieľom vládneho návrhu zákona bude nielen zjednotiť podmienky používania informačno-technických prostriedkov,                 ale aj zjednotiť z doterajších osobitných úprav samotné druhy informačno-technických prostriedkov. Pri príprave vládneho návrhu zákona sa jeho spracovatelia nebudú brániť spolupráce s predkladateľmi predloženého návrhu a to najmä z hľadiska parlamentnej kontroly používania informačno-technických prostriedkov. 

Vzhľadom na uvedené, Ministerstvo vnútra Slovenskej republiky neodporúča        na rokovaní vlády Slovenskej republiky súhlasiť s návrhom skupiny poslancov Národnej rady Slovenskej republiky na vydanie zákona o ochrane súkromia pred neoprávneným použitím informačno-technických prostriedkov a o zmene a doplnení niektorých zákonov (zákon o ochrane pred odpočúvaním).