Title: Zákon o obecnom zriadení
Author: mzv
Last saved by: sulik

STANOVISKO VLÁDY SLOVENSKEJ REPUBLIKY K PODSTATE SŤAŽNOSTI ĽUBOSLAVY RIGOVEJ A ĎALŠÍCH OBČANOV SLOVENSKEJ REPUBLIKY PRED VÝBOROM OSN PRE ODSTRÁNENIE VŠETKÝCH FORIEM RASOVEJ DISKRIMINÁCIE

Vláda Slovenskej republiky nadväzuje na argumenty uvedené v predchádzajúcom stanovisku. Pokiaľ ide o prijateľnosť a podstatu sťažnosti, skutkový a právny stav, vláda uvádza nasledovné:

1 PRIJATEĽNOSŤ SŤAŽNOSTI

1.1  Vláda SR rešpektuje rozhodnutie CERD-u, no napriek tomu zastáva názor, že sťažovatelia nevyčerpali všetky dostupné a efektívne vnútroštátne prostriedky nápravy.

1.2  Vláda konštatuje, že sťažovatelia mali k dispozícii efektívny vnútroštátny opravný prostriedok, konkrétne petíciu v zmysle článku 27 Ústavy Slovenskej republiky a zákona o petičnom práve, ktorou mohli napadnúť uznesenie mestského zastupiteľstva č. 288-5/VIII-2002-MsZ a dožadovať sa jeho zrušenia. Samotná skutočnosť, že sťažovatelia nedosiahli zmenu pre nich údajne nepriaznivého stavu ani prostredníctvom prokuratúry, ani prostredníctvom súdu, nedáva automaticky za pravdu ich tvrdeniu, že štát im neumožnil účinný prostriedok nápravy. Nič im totiž nebránilo využiť takisto zákon č. 85/1990 Zb. o petičnom práve a prípadnou úspešnou petíciou sa domáhať opätovnej zmeny názoru mesta Dobšiná na koncepciu výstavby nízkoštandardných bytov. Túto možnosť sťažovatelia nevyužili, hoci jej využitie nie je obmedzené žiadnymi lehotami a majú ho k dispozícii i dnes.

1.3  V tejto súvislosti vláda pripomína, že v rozhodnutí o neprijatí sťažnosti Lacko a ostatní proti Slovenskej republike (Application no. 47237/) z dňa 2. 7. 2002 Európsky súd pre ľudské práva konštatoval, že “aj za teoretického predpokladu, že by sťažovateľovo podanie bolo obhájiteľné v zmysle dohovoru (porovnaj napr. the Powell and Rayner v. the United Kingdom judgment of 21 February 1990, Series A no. 172, § 33), Súd opakuje, že pojem „opravný prostriedok“ v zmysle článku 13, neznamená zaručene úspešný opravný prostriedok, ale jednoducho iba dostupný opravný prostriedok na orgáne, ktorý má právomoc preskúmať podstatu sťažnosti“ (pozri e.g., Z.R. v. Poland (dec.), no. 32499/96, 5 October 2000). 
1.4  Skutočnosť, že ústavný súd zamietol sťažnosť ako „zjavne neopodstatnenú“, preto sama o sebe nemôže znamenať, že sťažovatelia nemali k dispozícii efektívny vnútroštátny prostriedok nápravy. Neúspech v konaní pred Ústavným súdom Slovenskej republiky si musia sťažovatelia pričítať sami, keďže neuviedli základné právo, ktoré malo byť uznesením z 5. augusta 2002 porušené. 

2 SKUTKOVÝ A PRÁVNY STAV

2.1  Sťažovatelia vo svojich podaniach nepreukázali existenciu rasovej diskriminácie v zmysle dohovoru, t.j. žiadne rozlišovanie, vylučovanie, obmedzovanie alebo zvýhodňovanie vo vzťahu k ich osobám založené na rase, farbe pleti, rodovom alebo na národnostnom alebo etnickom pôvode, ktorého cieľom alebo následkom by malo byť „znemožnenie alebo obmedzenie uznania, používania alebo uskutočňovania ľudských práv na základe rovnosti v politickej hospodárskej, sociálnej, kultúrnej alebo v ktorejkoľvek inej oblasti verejného života“.

2.2  Vláda si dovoľuje upozorniť Výbor na skutočnosť, že podania sťažovateľov obsahujú viaceré faktické a právne nepresnosti, ktoré môžu ovplyvniť objektívne posudzovanie prijateľnosti a podstaty sťažnosti. Ide najmä o nasledujúce skutočnosti:

Podnet na preskúmanie uznesenia mestského zastupiteľstva zo 16.9.2002

2.3  V podnete na preskúmanie uznesenia mestského zastupiteľstva v Dobšinej zo 16. septembra 2002 adresovanom Okresnej prokuratúre Rožňava, Liga aktivistov pre ľudské práva, zastupujúca sťažovateľov nikde neuvádza, že jej podnet sa konkrétne týka rasovej diskriminácie v zmysle dohovoru. V časti II. podnetu sa hovorí len o tom, že bolo zneužité „petičné právo, konkrétne § 1 ods. 3 zákona č. 85/1990 Zb. o petičnom práve v platnom znení, podľa ktorého petícia nesmie vyzývať k porušovaniu ústavy, popieraniu alebo obmedzovaniu osobných, politických alebo iných práv osôb pre ich národnosť, pohlavie, rasu, pôvod, politické alebo iné zmýšľanie, náboženské vyznanie a sociálne postavenie alebo k roznecovaniu nenávisti a neznášanlivosti z týchto dôvodov alebo k násiliu alebo hrubej neslušnosti“. Sťažovatelia explicitne neuvádzajú, ktorá z uvedených okolností je dôvodom zneužitia petičného práva. 

2.4  V celom podnete nie je ani raz spomenutá otázka rasovej diskriminácie, rómska alebo iná národnosť alebo iné okolnosti svedčiace o tom, že podnet sa podáva na základe príslušného dohovoru. 

Sťažnosť doručená Ústavnému súdu SR dňa 18. septembra 2002

2.5  V sťažnosti doručenej Ústavnému súdu SR dňa 18. septembra 2002 sťažovatelia navrhli, aby ústavný súd rozhodol, že:

„1. Základné právo sťažovateľa podľa článku 12 ústavy na rovnosť základných práv a slobôd pre všetkých bez ohľadu na rasu, farbu pleti, jazyk, národný pôvod, príslušnosť k národnosti alebo etnickej skupine bolo porušené uznesením mestského zastupiteľstva z 5. augusta 2002.
2. Základné právo sťažovateľa podľa článku 33 ústavy na neprípustnosť ujmy za príslušnosť ku ktorejkoľvek národnostnej menšine alebo etnickej skupine bolo porušené uznesením mestského zastupiteľstva z 5. augusta 2002.
3. Podľa § 57 ods. 1 zákona o ústavnom súde ústavný súd zrušuje uznesenie mestského zastupiteľstva z 5. augusta 2002.
4. Podľa § 57 ods. 2 zákona o ústavnom súde ústavný súd prikazuje mestskému zastupiteľstvu, aby petíciu občanov preskúmalo v súlade so zákonom o petíciách.“

2.6  Vláda upozorňuje, že Ústavný súd vyzval sťažovateľov, aby doplnili sťažnosť o informáciu, „ktoré ich základné práva alebo slobody boli porušené, akým konaním, resp. rozhodnutím, aby uviedli, ktoré rozhodnutie mestského zastupiteľstva dávajú do spojitosti s etnickými a rasovými motívmi, a aby zosúladili bod 3. a 4. petitu s platnou právnou úpravou“. Sťažovatelia doplnili podanie, neuviedli však k porušeniu ktorých práv došlo, čo viedlo ústavný súd k rozhodnutiu neprijať sťažnosť pre jej neopodstatnenosť. 

Podanie Európskeho centra pre práva Rómov z 5. augusta 2003

2.7  V anglickom texte podania Európskeho centra pre práva Rómov (European Roma Rights Center) z 5. augusta 2003 adresovaného Výboru OSN pre odstránenie všetkých foriem rasovej diskriminácie sa nesprávne tvrdí, že „sťažovatelia utrpeli rasovú diskrimináciu v dôsledku porušenia viacerých ustanovení dohovoru v procese prístupu k ich právu na bývanie, v súvislosti s ktorým im vláda SR odmietla efektívny opravný prostriedok“. Toto tvrdenie nie je pravdivé. Vláda sťažovateľom neodoprela žiadny opravný prostriedok, sťažovatelia dokonca nevyužili ani tie, ktoré mali k dispozícii (napríklad petičné právo, ústavnú sťažnosť v zmysle čl. 127 Ústavy SR).

2.8  V tomto podaní, ktoré vlastne tvorí argumentačný základ sťažnosti, je uvedených niekoľko ďalších zjavne nepresných a zavádzajúcich tvrdení, a to najmä, že:

2.9.1  Tvrdenie sťažovateľov: „Dňa 20. marca 2002 Mestské zastupiteľstvo v Dobšinej prijalo uznesenie v ktorom „schválilo plán vybudovania nízkonákladových domov pre rómskych obyvateľov mesta“. 

2.9.2  Toto tvrdenie je nepravdivé. V príslušnom uznesení sa hovorí iba o „schválení koncepcie výstavby nízkoštandardného bývania – rodinných domov, resp. bytových domov“ – a to bez uvedenia adresátov. O výstavbe domov pre rómskych obyvateľov sa v uznesení nehovorí. 

2.10.1  V podaní ERRC sa nesprávne tvrdí, že mestské zastupiteľstvo „poverilo primátora pripraviť projekt s cieľom získať financie z vládneho fondu, osobitne vytvoreného na účel zníženia problémov rómskej populácie na Slovensku s ubytovaním“. 

2.10.2.  Toto tvrdenie je nepravdivé, lebo mestské zastupiteľstvo v predmetnom uznesení iba odporučilo primátorovi „zaoberať sa vypracovaním projektovej dokumentácie a získaním finančných prostriedkov za účelom tejto výstavby zo štátnych dotácií“. 

2.10.3  Vláda upozorňuje na skutočnosť, že predmetné uznesenie mestského zastupiteľstva nemá povahu všeobecne záväzného nariadenia obce v zmysle § 6 zákona o obecnom zriadení. Uznesenia mestského zastupiteľstva majú povahu interných organizačných predpisov upravujúcich postup orgánov obce (primátora), a preto v tejto veci nevytvárajú objektívne ani subjektívne právo na bývanie, ktoré by sťažovatelia mohli vymáhať pred súdmi alebo inými štátnymi orgánmi. To znamená, že ani rómski, ani iní občania Dobšinej nemôžu namietať porušenie ich „práva na primerané bývanie“ alebo diskrimináciu v spojení s uvedenými uzneseniami. Predmetné uznesenia Rómov vôbec nespomínajú a sťažovatelia nekorektne vytvárajú väzbu medzi údajným porušením ich práv, uzneseniami a petíciou občanov Dobšinej. Z textu uznesení vyplýva, že majú zjavne širší koncepčný charakter – týkajú sa riešenia problematiky rozvoja obce v oblasti bývania v budúcnosti. Navyše, koncepcia vybudovania nízkoštandardných rodinných alebo bytových domov v Dobšinej by bola možná, len ak by sa obci najprv podarilo získať príslušné financie na výstavbu od štátu. Preto uznesenia nespomínajú ani žiadne konkrétne časové termíny realizácie koncepcie, ktorá je závislá od toho, či by sa obci Dobšiná podarilo získať nevyhnutné finančné prostriedky na výstavbu.

2.11.1 V podaní ERRC je nesprávne uvedený preklad originálneho textu petície občanov Dobšinej. 

2.11.2  V originálnom texte petícii sa nehovorí o výstavbe „nízkonákladových domov pre osoby cigánskeho pôvodu“ ale o výstavbe  „bytov pre občanov cigánskej národnosti“. Úplne zavádzajúci je preklad ďalšej časti textu, v ktorom sa hovorí, že „výstavba vyústi (will lead to) do prílevu neprispôsobivých občanov cigánskeho pôvodu“ pričom originálny text petície hovorí iba o „hrozbe prílevu občanov cigánskej národnosti“, čiže o určitom riziku, ktoré môže ale nemusí nastať. Na takúto obavu majú občania Dobšinej, ktorí majú záujem o zveľaďovanie obce a svojho majetku plné právo. Judikatúra Európskeho súdu pre ľudské práva k článku 14 (zákaz diskriminácie) v spojení s článkom 8 (právo na súkromný a rodinný život) potvrdzuje, že súd neprijíma sťažnosti, v ktorých sťažovatelia namietajú diskrimináciu na základe toho, že im obec odmietla udeliť súhlas s pobytom na území obce z dôvodu verejného záujmu (napr. koncepcia rozvoja obce, ochrana životného prostredia a iné).

2.11.3  Európsky súd pre ľudské práva vo viacerých svojich rozhodnutiach, ktoré sa týkali Cigánov, žijúcich v Spojenom kráľovstve v karavanoch na nepovolených miestach (Chapman v UK z 18. januára 2001, Coster v UK z 18. januára 2001....) konštatoval, že zásah do práv sťažovateľov zo strany obce bol primeraný legitímnemu cieľu ochrany životného prostredia. V žiadnom z uvedených prípadov súd nekonštatoval, že by prišlo k porušeniu článku 14 dohovoru, teda k porušeniu zásady nediskriminácie. 

2.11.4  Táto judikatúra súdu, týkajúca sa článku 14 dohovoru jednoznačne uvádza, že nie všetky rozdiely alebo odlišnosti v zaobchádzaní predstavujú diskrimináciu. Napríklad, v rozsudku v prípade Thlimmenos v. Grécko (6. apríl 2000), alebo Abdulaziz, Cabales a Balkandali v. Spojené kráľovstvo, súd uviedol: “rozdielne zaobchádzanie je diskriminačné vtedy, ak naň neexistuje “objektívny a rozumný dôvod”, t.j. ak nesleduje “legitímny cieľ” alebo ak neexistuje “primeraný vzťah proporcionality medzi použitými prostriedkami a cieľom, ktorý sa má dosiahnuť” (rozsudok z 28. mája 1985, séria A, č. 94, odsek 72). 

2.12.1  V podaní ERRC sa ďalej uvádza, že petíciu podpísalo 2.700 obyvateľov Dobšinej. 

2.12.2  Vláda dopĺňa túto informáciu o skutočnosť, že petíciu podpísali nielen nerómski občania, ale aj občania rómskej národnosti (pozri list primátora Dobšinej zo dňa 28. 4. 2004 adresovaný Ministerstvu zahraničných vecí SR - príloha).

2.13.1  V podaní ERRC sa nesprávne uvádza aj to, že dňa 5. augusta 2002 mestské zastupiteľstvo jednomyseľne hlasovalo „proti výstavbe domov pre Rómov“.

2.13.2  Vláda konštatuje, že ani toto druhé interné organizačné uznesenie mestského zastupiteľstva neobsahuje výslovnú zmienku o občanoch rómskej národnosti. V uznesení z 5. augusta 2002 sa píše, že Mestské zastupiteľstvo v Dobšinej po prejednaní petície zo dňa 30.júla 2002 a po zistení skutkového stavu „ruší uznesenie, ktorým bola schválená koncepcia výstavby nízkoštandardného bývania – rodinných domov resp. bytových domov, a ukladá komisiám mestského zastupiteľstva, spracovať návrh riešenia existencie neprispôsobivých občanov v meste Dobšiná a následne návrh prejednať v orgánoch mesta a na verejnom zhromaždení občanov.“ Z uvedeného vyplýva, že základom pre rozhodnutie mestského zastupiteľstva nebola iba petícia občanov ale aj, a to predovšetkým „preskúmanie skutkového stavu“ v súvislosti so zámerom hľadať koncepčné riešenie existencie neprispôsobivých občanov v meste. Zo zákona o obecnom zriadení jednoznačne vyplýva, že obec má právo riešiť koncepčné otázky bývania pre svojich obyvateľov vrátane neprispôsobivých občanov. Mesto Dobšiná potvrdilo, že hlavným dôvodom pre zrušenie pôvodného uznesenia a jeho nahradenia novým nebola povaha petície, ale jej obsah, ktorý sa týkal výstavby (list primátora mesta Dobšiná – príloha). 

2.14.1  V podaní ERRC sa zjavne nesprávne uvádza, že Liga aktivistov pre ľudské práva vo vyššie spomenutom podnete zo 16. septembra 2002 žiada, „aby prokurátor vyšetril a stíhal autorov diskriminačnej petície a zrušil rozhodnutie Mestského zastupiteľstva v Dobšinej nevystavať domy pre Rómov v Dobšinej, vzhľadom na to, že rozhodnutie zastupiteľstva bolo založené na diskriminačnej petícii“. 

2.14.2  Vláda upozorňuje na skutočnosť, že na záver podnetu zástupca Ligy iba navrhuje, „aby prokurátor podal na Mestské zastupiteľstvo v Dobšinej protest s návrhom na zrušenie nezákonného uznesenia zo dňa 5. augusta 2002 a návrh na jeho nahradenie novým uznesením, ktoré bude v súlade so zákonom č. 85/1990 a ostatnými všeobecne záväznými právnymi predpismi. Medzi žiadosťou a návrhom je zaiste rozdiel. Navyše, v právnom stanovisku Generálnej prokuratúry SR z 29.apríla 2004 (príloha ) sú v štyroch bodoch zrozumiteľne uvedené dôvody, ktoré vyvracajú tvrdenia sťažovateľov o porušení povinností vlády v uvedenej veci.

2.15.1  V podaní ERRC sa nespomínajú všetky relevantné skutočnosti, ktoré obsahuje uznesenie Ústavného súdu Slovenskej republiky (III. ÚS 40/03-41) prijaté na neverejnom zasadnutí dňa 5. februára 2003.

2.15.2  Predovšetkým chýba údaj, že Ústavný súd Slovenskej republiky po predbežnom prerokovaní podľa § 25 ods. 1 zákona o ústavnom súde odmietol sťažnosť „ako zjavne neopodstatnenú“ podľa § 25 ods. 2 zákona o ústavnom súde. V zmysle uvedeného ustanovenia, „Návrhy, (...) ktoré nemajú náležitosti predpísané zákonom, neprípustné návrhy alebo návrhy podané niekým zjavne neoprávneným, ako aj návrhy podané oneskorene, môže Ústavný súd na predbežnom prerokovaní odmietnuť uznesením bez ústneho pojednávania. Ústavný súd môže odmietnuť aj návrh, ktorý je zjavne neopodstatnený. Ak Ústavný súd navrhovateľa na také nedostatky upozornil, uznesenie sa nemusí odôvodniť.“

2.15.3  Vláda pripomína, že v II. časti vyššie spomenutého uznesenia Ústavný súd Slovenskej republiky explicitne konštatoval, že „Sťažovatelia odôvodňujú sťažnosť tým, že uznesenie z 5. augusta 2002 je neústavné a je porušením čl. 12 a čl. 33 ústavy. Napriek výzve ústavného súdu neuviedli žiadne základné právo alebo slobodu, ktoré malo byť v tejto súvislosti porušené“. 

2.15.4  Ústavný súd ďalej konštatoval, že vo veci sp. zn. I. ÚS 59/97 zaujal stanovisko, že zásady uvedené v čl. 12 ods. 1 a 2 ústavy „v súhrne vyjadrujú podstatu základných práv ako prirodzených práv človeka a majú univerzálny charakter. Preto ich treba vykladať a chápať výlučne ako ústavné direktívy adresované predovšetkým orgánom pôsobiacim v normotvornej činnosti všetkých stupňov. Vzhľadom na tieto znaky nemôžu plniť poslanie priamo aplikovateľných ustanovení v individuálnych záležitostiach“. V inom rozhodnutí (I. ÚS 34/96) uviedol, že ustanovenia čl. 12 ods. 1 a 4, čl. 13 ods. 1 a 4 a čl. 35 ústavy všeobecne vylučujú aj diskrimináciu fyzickej alebo právnickej osoby. Ich aplikácia však nie je možná bez konkrétneho vyjadrenia dopadu diskriminujúceho postupu štátneho orgánu alebo orgánu štátnej správy na základné právo alebo slobodu fyzickej alebo právnickej osoby. Takýto prístup možno vzťahovať aj na článok 33 ústavy, obsahom ktorého je zabrániť akejkoľvek ujme (diskriminácii či perzekúcii) vo vzájomnej nadväznosti na príslušnosť k národnostnej menšine alebo etnickej skupine.“ Ústavný súd sa preto nemohol zaoberať porušením práv garantovaných článkami 12 a 33 ústavy, pokiaľ ich porušenie nebolo namietané v spojitosti s konkrétnymi právami alebo slobodami. Obdobný vzťah ako medzi článkami Ústavy SR existuje aj v prípade EDĽP a je nikým nespochybniteľné, že ESĽP môže a musí odmietnuť sťažnosť, ktorá namieta len porušenie článku 14 EDĽP. Vláda SR vidí jasnú paralelu v tomto prípade s namietaným porušením článkov 12 a 33 ústavy a nestotožňuje sa preto s konštatovaním CERD, že články 12 a 33 ústavy SR garantujú substantívne práva. 

2.15.5  Podľa ústavného súdu, z podania sťažovateľov „nie je zrejmé, ktoré konkrétne základné právo alebo sloboda občana, ktorý zároveň patrí k rómskemu etniku, bolo porušené“, a že „neexistuje právo občana zároveň príslušníka minority požívajúce ochranu ústavou, ktorému by zodpovedala povinnosť obce vykonať nejakú rozhodovaciu činnosť, t.j. činnosť v určitej veci, napríklad výstavbu nízkoštandardných bytov.“

2.16  Vláda opätovne upozorňuje, že uznesenie mestského zastupiteľstva nie je individuálnym právnym aktom, z ktorého vyplývajú práva a povinnosti pre občanov Dobšinej. Záväznú povahu by malo iba všeobecne záväzné nariadenia mestského zastupiteľstva (porovnaj § 6 zákona o obecnom zriadení). V tejto veci obec Dobšiná ale neprijala žiadne všeobecne záväzné nariadenie. Uznesenie je vnútorným organizačným rozhodnutím orgánu samosprávy upravujúce postup orgánov obce a nie občanov žijúcich v obci.

2.17  Pokiaľ ide o petíciu občanov Dobšinej, vláda konštatuje, že petičné právo je základné ústavné právo, a preto nie je možné spochybňovať skutočnosť, že občania Dobšinej toto právo využili. Ak sa sťažovatelia cítili byť poškodení petíciou, mohli sami iniciovať novú petíciu a požadovať, aby obecné zastupiteľstvo zrušilo svoje uznesenie. Sťažovatelia túto možnosť ale nevyužili. 

2.18  Sťažovatelia nemôžu sami rozhodnúť o tom, že petícia podaná inými občanmi je nezákonná. Ako už bolo spomenuté, ústavný súd zamietol sťažnosť sťažovateľov ako zjavne neopodstatnenú. 

2.19  Aj v prípade, že by vláda teoreticky pripustila, že obsah petície by bol v rozpore s platnou právnou úpravou (napr. použitie pôvodne zaužívaného pomenovania pre Rómov v texte petície „Cigáni“, ktoré sťažovatelia považujú za dehonestujúce), bolo by potrebné posúdiť, či by prípadný zásah štátu do ústavného petičného práva občanov bol zákonný a nevyhnutný v demokratickej spoločnosti. Vláda zastáva názor, že okolnosti ako sú organizačná (nie právna) povaha napadnutého uznesenia, všeobecne formulovaná obava občanov Dobšinej z určitého rizika prílevu neprispôsobivých občanov cigánskej národnosti do obce, skutočnosť, že v uznesení sa výslovne nespomínajú Rómovia, že predmetné uznesenia riešia širšie koncepčné otázky nízkoštandardného bývania, ako aj to, že v zmysle zákona o petičnom práve bolo povinnosťou obce petíciu prijať, posúdiť a zistiť skutkový stav, oprávňujú k záveru, že zásah štátu do uplatneného petičného práva alebo právomocí obce zo strany vlády by nebol nevyhnutný v demokratickej spoločnosti. Účelom petície bolo vyjadriť sa k otázkam všeobecného záujmu, medzi ktoré určite patrí aj prípadná obava občanov z určitého rizika spojeného s výstavbou nízkoštandardných bytov v ich obci. V zmysle § 3 zákona o obecnom zriadení, občania obce majú právo a povinnosť zúčastňovať sa na samospráve obce. Okrem iného, majú právo obracať sa so svojimi podnetmi a sťažnosťami na orgány obce, požadovať súčinnosť pri ochrane svojej osoby a rodiny a svojho majetku nachádzajúceho sa v obci, podieľať na rozvoji a zveľaďovaní obce a poskytuje pomoc orgánom obce. 

2.20  V tejto súvislosti vláda upozorňuje aj na skutočnosť, že pôvodne zaužívané pomenovanie pre občanov rómskej národnosti (Cigáni) sa používa v súkromnom živote bez akéhokoľvek úmyslu znevažovať rómskych spoluobčanov alebo rómsku národnosť. Používajú ho často aj rómski spoluobčania, a to popri pomenovaní „Gadžo“ alebo „Biely“ ktorým označujú svojich nerómskych spoluobčanov. Vláde nie je známe, že by pomenovanie „Gadžo“ bolo základom sťažnosti nerómskeho občana na rasovú diskrimináciu zo strany Rómov, ktorí ho používajú. Pomenovanie „Cigán, cigánsky“ sa dnes vyskytuje skôr v kultúrno-historickom zmysle, napríklad v súvislosti s typickým hudobným telesom zloženom z rómskych hudobníkov (cigánska kapela), typickými ľudovými tancami (cigánske tance), názvom hudobných diel vytvorených v minulosti (napr. známa opereta Cigánsky barón), v ľudových piesňach a pod. Ide o tradičný pojem, ktorého používanie vo verejnom živote dnes zaniká v súvislosti s používaním nového oficiálneho pomenovania Rómovia, rómska národnosť, rómska kultúra. Orgány verejnej moci používajú oficiálne pomenovanie Rómovia.

Komentár ERRC z 12. januára 2004 k Stanovisku vlády Slovenska k prijateľnosti sťažnosti č. 31/2003

2.21	Sťažovatelia uvádzajú, že komentár predkladá pani Ľuboslava Rigová a 24 ďalších slovenských občanov. Vláda upozorňuje, že pôvodnú sťažnosť podalo 27 občanov;

2.22	Pokiaľ ide o otázku vyčerpania vnútroštátnych opravných prostriedkov, vláda konštatuje, že návrh podaný na okresnej prokuratúre v Rožňave nebol jediný vnútroštátny opravný prostriedok, ktorý mohli sťažovatelia využiť. Ako bolo vyššie spomenuté, mohli sami podať petíciu proti uzneseniu mestského zastupiteľstva, resp. proti prvej petícii občanov Dobšinej, čo neurobili. V zmysle zákona o petičnom práve petícia v tejto veci je dostupný, efektívny prostriedok poskytujúci sťažovateľovi primeranú šancu na úspech. Z hľadiska posudzovania tejto veci je ale rozhodujúce to, že ústavný súd odmietol sťažnosť podanú na ústavnom súde ako zjavne neopodstatnenú (pozri vyššie). Navyše, v priloženom právnom stanovisku Generálnej prokuratúry SR z 29. 4. 2004 (príloha ) sú zrozumiteľne uvedené ďalšie dôvody neopodstatnenosti sťažnosti. Odvolávanie sa sťažovateľov na iné prípady týkajúce sa Slovenskej republiky (Koptová, Lacko) je umelé, pretože ide o skutkovo a právne odlišné prípady v porovnaní s predmetnou vecou. Vláda ďalej uvádza, že bol prijatý vládny návrh antidiskriminačného zákona, ktorý bol schválený v parlamente dňa 20. mája 2004. Prijatie tohto zákona, ktorý je sprevádzaný zmenami a doplnením ďalších zákonov, Slovenská republika postupne implementuje medzinárodné záväzky v oblasti nediskriminácie, vyplývajúce z prístupu k Európskej únii. Zákon upravuje podmienky uplatňovania zásady rovnakého zaobchádzania a ustanovuje aj prostriedky právnej ochrany, ak dôjde k porušeniu týchto práv. Okrem zásady rovnakého zaobchádzania v pracovnoprávnych vzťahoch, upravuje zákon aj otázku nediskriminácie v oblastiach práv príslušníkov menšín, sociálneho zabezpečenia, zdravotnej starostlivosti, poskytovaní tovarov aj služieb, vo vzdelaní a pod. 

2.23  Pokiaľ ide o posudzovanie sťažnosti na Ústavnom súde SR, vláda opätovne upozorňuje, že sťažovatelia napriek výzve ústavného súdu nepreukázali porušenie ich základných práv v súvislosti s uzneseniami mestského zastupiteľstva a napadnutou petíciou. V tomto zmysle dokumenty, ktoré sťažovatelia predložili súdu dňa 10. decembra 2002 a 23. decembra 2002, nemožno považovať za efektívne doplnenie sťažnosti, ktoré by umožnilo ústavnému súdu zistiť diskrimináciu v zmysle dohovoru, čiže dospieť k inému záveru, než ku ktorému dospel v príslušnom uznesení – k zamietnutiu sťažnosti pre jej neopodstatnenosť.

2.24  Tvrdenie sťažovateľov v bode III.2. komentára, že uznesenie mestského zastupiteľstva z 5. augusta 2002 „odkazovalo na Rómov použijúc ponižujúce pomenovanie „Cigáni“ (Gypsies) a vyhlasovalo, že sú per se neprispôsobiví občania“ je zjavne nepravdivé. V bode II. uznesenia sa doslovne len píše, že mestské zastupiteľstvo v Dobšinej „ukladá komisiám MsZ, spracovať návrh riešenia existencie neprispôsobivých občanov v meste Dobšiná a následne návrh prejednať v orgánoch mesta a na verejnom zhromaždení občanov.“ 

2.25  Vláda konštatuje, že argumentácia o práve sťažovateľov „na adekvátne bývanie“, ktorú sťažovatelia uvádzajú v bodoch III.3.-6. komentára, nemá žiadnu príčinnú súvislosť s otázkou údajnej rasovej diskriminácie sťažovateľov v súvislosti s uzneseniami mestského zastupiteľstva a petíciou občanov Dobšinej. Túto otázku dostatočne zrozumiteľne vysvetľuje najmä uznesenie ústavného súdu v uvedenej veci,  právne stanovisko generálnej prokuratúry i list primátora Dobšinej. Úplne nevhodné je porovnávať uvedenú vec s prípadom East African Asians, ktorý sa týka imigrantov, ktorí namietali proti imigračným zákonom platným v Spojenom kráľovstve. Vláda konštatuje, že existujú mnohé judikáty Európskeho súdu pre ľudské práva, ktoré preukazujú neprijateľnosť sťažností na porušenie článku 14 Európskeho dohovoru o ľudských právach v spojení s článkom 8 (vrátane práva na bývanie).

2.26  Rovnako nekorektné je odvolávanie sa sťažovateľov na Belgian Linguistic case ako podporný argument pre tvrdenie, že „Slovenské orgány nemohli zrušiť už existujúci oficiálne existujúci projekt bývania založený výlučne na rasových/rasistických dôvodoch“. Vláda opätovne zdôrazňuje, že uznesením mestského zastupiteľstva sa ani neschválil ani nezrušil žiadny už existujúci projekt bývania založený na výlučne rasových alebo dokonca rasistických základoch. Mestské zastupiteľstvo najprv schválilo určitú koncepciu výstavby nízkoštandardných bytov, (na ktorú bolo potrebné najprv vypracovať projektovú dokumentáciu a iné náležitosti a najmä získať potrebné financie na výstavbu), a potom túto koncepciu zrušilo s tým, že „komisie MsZ musia vypracovať návrh riešenia existencie neprispôsobivých občanov v meste Dobšiná, následne prejednať v orgánoch mesta a na verejnom zhromaždení občanov.“ Pritom vzalo do úvahy petíciu občanov a zistilo skutkový stav. Cieľom tohto postupu bolo riešiť otázky verejného záujmu, medzi ktoré patrí aj dôležitá otázky bývania občanov mesta Dobšiná vrátane bývania pre neprispôsobivých občanov. 

2.27  Porovnávanie sťažnosti Ľ. Rigovej a ďalších s právnym prípadom L.K. vs. The Netherlands je do istej miery zavádzajúce, keďže bližšie nekonkretizovaný zámer na koncepciu bytovej výstavby pre neprispôsobivých občanov nemôže mať meritórnu súvislosť s prípadom hendikepovaného cudzinca, ktorý sa mal nasťahovať do už existujúceho a presne určeného bytu, v čom mu fyzicky bránili obyvatelia ulice slovnými vyhrážkami, ktoré ohrozovali jeho majetok a zdravie. Petícia občanov SR nebola žiadnym aktom násilia, vydierania alebo inej formy nedovoleného nátlaku, a už v žiadnom prípade neohrozovala majetok a zdravie sťažovateľov.

2.28  Sťažovatelia ďalej namietali (bod III.7), že podľa rozsudkov Saidi v. France a Gasus Dosier and Fordertechnik GmbH v. the Netherlands postačí, keď sťažovateľ len vznesie podstatu sťažností bez potreby uvedenia konkrétneho článku. SR uvádza, že oba citované rozsudky uvádzajú: „sťažnosť, ktorá má byť podaná na Komisiu (EKĽP) musí byť vznesená aspoň čo do obsahu a v súlade s relevantnými (formálnymi) požiadavkami vnútroštátneho práva pred domácimi súdmi“. Jednou z týchto náležitostí nepochybne je aj označenie práva, ktorého porušenia sa sťažovateľ domáha – pozri § 50 ods.1 písm. a) zákona o ústavnom súdu. ÚS SR vo svojom rozhodnutí konštatoval, že sťažovateľ tejto požiadavke nevyhovel. CERD uvádza, že „štát nepreukázal, že by podanie novej sťažnosti sťažovateľmi mohlo viesť k odlišnému výsledku čo do nápravy“. Vláda SR namieta, že bod 10. vyjadrenia vlády hovorí, že ÚS SR môže v prípade zistenia porušenia práva odstrániť vadný stav (pozri tiež čl. 127 Ústavy SR). Pravdaže, vyžaduje to, aby sa sťažovateľ domáhal porušenia základných práv alebo slobôd alebo práv podľa medzinárodnej zmluvy. Opakujeme, že sťažovateľ tak neurobil, na porušenie CERD sa odvolával až pred CERD-om, nie v SR. Neoznačil práva, ktoré mali byť porušené, čím nesplnil podmienky pre riadne posúdenie svojej sťažnosti ústavným súdom. Vláda SR preto musí odmietnuť závery CERD-u (bod 6.3), že upozornením na porušenie princípu rovnosti, resp. zákaz nediskriminácie sťažovateľ dostatočne označil substantívne právo, ktoré malo byť porušené. Zjednodušene povedané, v SR platí zásada, obdobne ako v systéme založenom EDĽP, že domáhať sa diskriminácie, resp. porušenia rovnosti možno len v spojitosti s niektorým konkrétnym právom. Takáto filozofia podľa názoru SR nie je v rozpore s duchom CERD-u a skutočnosť, že sťažovateľ namietal len porušenie čl. 12 a 33, a nie substantívnych práv, nemôže zakladať porušenie povinnosti štátu garantovať efektívny prostriedok nápravy v zmysle čl. 6 dohovoru. 

2.29  V bode III.7. komentára sťažovatelia automaticky vychádzajú z mylného predpokladu, že zjavne došlo k rasovej diskriminácii sťažovateľov, a že „vláda zlyhala pri splnení povinnosti zabezpečiť nápravu“. Vláda dostatočne preukázala, že postup štátnych orgánov i orgánov miestnej samosprávy, ako aj postup občanov podávajúcich petíciu bol zákonný. Neboli preto splnené podmienky pre existenciu rasovej diskriminácie, tak ako ich definuje príslušný dohovor vrátane preukázania zlého úmyslu alebo príčinnej súvislosti medzi určitým konaním a výsledkom, medzi verejným záujmom a individuálnym záujmom sťažovateľov. 

2.30  Opatrenia mestského zastupiteľstva programovo zamerané na zabezpečenie ubytovania pre neprispôsobivých občanov mesta Dobšiná zjavne nepatria do pôsobnosti medzinárodného dohovoru o odstránení všetkých foriem rasovej diskriminácie. V každom prípade, postup mestského zastupiteľstva možno považovať aj za istý pokus o určité zvýhodnenie tejto skupiny občanov v porovnaní s ostatnými občanmi Dobšinej, ktorí taktiež nemajú kde bývať a to bez ohľadu na to, či ide o občanov rómskej alebo nerómskej národnosti.

2.31  Pokiaľ ide o otázku postavenia sťažovateľov ako „obetí“ údajnej rasovej diskriminácie, vláda konštatuje, že postavenie sťažovateľov ako obetí vo veci Norris v. Írsko i v prípade Anna Koptova v. Slovakia boli iné ako v tejto veci. Okrem iného aj preto, lebo homosexualita nie je dôvod pre existenciu rasovej diskriminácie v zmysle príslušného dohovoru, na ktorého základe pôsobí výbor, a tiež preto, lebo v prípade Koptová išlo o postup miestnych orgánov, ktorý nemal všeobecný programový rámec (zámer výstavby bytov pre neprispôsobivých občanov). 

2.32  Pokiaľ ide o zmienku ERRC v bode IV.5, vzťahujúcu sa na záverečné odporúčania CERD pre Slovensko z mája 2001 „promptne a dôkladne prešetriť prípady diskriminácie v prístupe k bývaniu tieto záležitosti urýchlene zvážiť“, ktoré sa týkali periodickej správy SR o implementácii dohovoru, uvádzame nasledovné:

2.33  Pred tým, ako vydalo mestské zastupiteľstvo mesta Dobšiná svoje uznesenia, prijala vláda SR  uznesením č. 335/2001  Program podpory výstavby obecných nájomných bytov odlišného štandardu určených pre bývanie občanov v hmotnej núdzi, ako i technickej vybavenosti v rómskych osadách. Na jeho realizáciu boli vyčlenené prostriedky v objeme 61 750 000 EUR. Od 1.marca 2001 je v platnosti novela smernice, ktorou sa určujú pravidlá pre poskytovanie dotácie na výstavbu nájomných bytov, kde je stanovené, že až do 80% obstarávacej ceny nájomného bytu odlišného štandardu v rómskej osade získa obec dotácie od štátu a zvyšných 20% sa realizuje prácou samotných budúcich nájomníkov. Už do roku 2002 sa realizovala výstavba nájomných obytných bytov vo viacerých mestách (Prešov, Nálepkovo, Spišská Nová Ves, Fiľakovo, Egreš, Rimavská Seč...). Slovenská republika prostredníctvom orgánov miestnej štátnej správy a miestnej samosprávy rieši postupne bytovú výstavbu občanov v hmotnej núdzi, ktorá sa týka predovšetkým občanov rómskeho etnika. Dôkazom toho je aj skutočnosť, že práve v roku 2002 bola schválená výstavba 235 bytov a pripravená bola výstavba ďalších 1173 určená pre bývanie občanov v hmotnej núdzi.

2.34   Vláda SR uznáva dôležitosť boja proti diskriminácii. Z uvedeného dôvodu sa v uplynulej dobe uskutočnili nasledovné kroky:
-   v máji 2000 vláda schválila prvý Akčný plán predchádzania všetkým formám diskriminácie, rasizmu, xenofóbie, antisemitizmu a ostatným prejavom intolerancie (ďalej len „akčný plán“) na obdobie rokov 2000 – 2001, ktorým jednotlivým ministrom uložila úlohy zamerané na zvýšenie tolerancie. Plnenie aktivít podľa akčného plánu bolo vládou polročne vyhodnocované.
-   na tento akčný plán nadväzovali ďalšie dva, na obdobie rokov 2002 a 2003, resp. 2004 a 2005, ktorých plnenie bolo tiež pravidelne vyhodnocované, resp. sa vyhodnocuje.
-   vláda SR schválila návrh zákona o uplatňovaní zásady rovnakého zaobchádzania (antidiskriminačný zákon) vo februári 2004, ktorý predložila Národnej rade Slovenskej republiky na schválenie v máji 2004.
-   v rámci Finančných memoránd programov PHARE z rokov 1998, 1999, 2000, 2001, 2002 a 2003, ktoré sú zmluvami medzi EÚ a SR na zvládnutie politických (kodanských) kritérií sa realizovali najmä programy zamerané na podporu marginalizovaných menšín. Podrobnosti o týchto programoch sú dostupné na internetovej stránke:http://www.vlada.gov.sk/ mensiny/projekty_phare.html
-   v apríli 2003 vláda SR schválila Základné tézy koncepcie politiky vlády v integrácii rómskych komunít. Prioritami vlády v tejto oblasti sú: zlepšenie podmienok bývania, vzdelávania a zdravotnej starostlivosti. Tento materiál obsahuje aj dočasné vyrovnávacie opatrenia, ku ktorých prijatiu nabáda zmluvné štáty aj čl. 2 ods. 2 Medzinárodného paktu na odstránenie všetkých foriem rasovej diskriminácie, ako aj čl. 4 ods. 2 Rámcového dohovoru na ochranu národnostných menšín.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že vládna politika je jednoznačne zameraná na boj proti všetkým formám intolerancie.

2.35 Subjektívne hodnotenie tohoto prípadu, ktoré kladie dôraz na xenofóbne alebo rasovo motivované indície by mohlo viesť k záveru o údajnom porušení práv podľa dohovoru, ale z objektívneho hľadiska, ktoré je podložené vecnými argumentmi a vecným riešením prípadu nemožno konštatovať porušenie ustanovení dohovoru. 

2.36 V podobnej situácii sa ocitol začiatkom mája aj veľvyslanec Európskej komisie na Slovensku Eric van der Linden, ktorý sa vyjadril k otázke posilnenia vzdelávacieho systému pre rómske deti na Slovensku. Napriek tomu, že tlmočil názor, ktorý už pred niekoľkými rokmi prezentovala politická strana Rómska iniciatíva Slovenska, veľvyslanec Európskej komisie na Slovensku sa nevyhol ostrej kritike zo strany Európskeho rómskeho informačného úradu (ERIO) v Bruseli, čo viedlo k vyšetrovaniu jeho vyhlásenia Európskou komisiou. Paradoxné je, že podporu myšlienke Erica van den Lindena o internátnom vzdelávaní rómskych detí vyslovujú viaceré rómske organizácie na Slovensku. V liste, ktorý podpísali predstavitelia Krajskej asociácie rómskych iniciatív (KARI), Klubov rómskych žien na Slovensku, Asociácie na podporu vzdelávania rómskych detí a Združenia mladých Rómov na Slovensku sa uvádza, že vláda Slovenskej republiky deklaruje dôležitosť zvyšovania vzdelanostnej úrovne Rómov na Slovensku a označuje ju za prioritu číslo jeden. Internátne školy sú podľa rómskych organizácií jednou z efektívnych ciest, ako túto prioritu dosiahnuť. Práve tento spôsob vzdelávania považujú signatári listu za časť strategického plánovania pri zlepšovaní podmienok rómskych detí na vzdelávanie. Myšlienku zriadenia internátnych škôl pre rómske deti považujú za správnu aj ostatní rómski lídri, predseda Parlamentu Rómov Ladislav Fízik, predseda Rómskej iniciatívy Slovenska Alexander Patkoló a podpredseda Rady mimovládnych organizácií rómskych komunít Tibor Loran. Podporu myšlienke vedúceho delegácia Európskej komisie na Slovensku vyjadrila aj Rada Rómov Slovenska (RRS). Riaditeľka košického súkromného gymnázia pre rómske deti Anna Koptová považuje projekt internátnych škôl pre rómske deti za diplomatický signál vláde, ako riešiť problém vzdelávania Rómov. Preto aj protesty proti internátnym školám pre rómske deti na Slovensku, ktoré by  mohli zlepšiť situáciu rómskych žiakov, môžu byť príkladom toho, ako subjektívny pohľad „masmediálnej demokracie“ môže manipulovať s otázkou ľudských práv. 
    
2.37  Pokiaľ ide o otázku trestného stíhania údajných páchateľov trestných činov súvisiacich so šírením rasovej nenávisti, vláda konštatuje, že sťažovatelia nepreukázali, že postup orgánov SR vrátane postupu prokuratúry, v uvedenej veci bol nezákonný. 

3 VNÚTROŠTÁTNA LEGISLATÍVA A SÚDNA PRAX

3.1  Ústava SR (zákon č. 460/1992 Zb. v znení neskorších predpisov)

Čl.12

(1) Ľudia sú slobodní a rovní v dôstojnosti i v právach. Základné práva a slobody sú neodňateľné, nescudziteľné, nepremlčateľné a nezrušiteľné.

(2) Základné práva a slobody sa zaručujú na území Slovenskej republiky všetkým bez ohľadu na pohlavie, rasu, farbu pleti, jazyk, vieru a náboženstvo, politické či iné zmýšľanie, národný alebo sociálny pôvod, príslušnosť k národnosti alebo etnickej skupine, majetok, rod alebo iné postavenie. Nikoho nemožno z týchto dôvodov poškodzovať, zvýhodňovať alebo znevýhodňovať.

(3) Každý má právo slobodne rozhodovať o svojej národnosti. Zakazuje sa akékoľvek ovplyvňovanie tohto rozhodovania a všetky spôsoby nátlaku smerujúce k odnárodňovaniu.

(4) Nikomu nesmie byť spôsobená ujma na právach pre to, že uplatňuje svoje základné práva a slobody.

Čl.33

Príslušnosť ku ktorejkoľvek národnostnej menšine alebo etnickej skupine nesmie byť nikomu na ujmu.

Čl.27

(1) Petičné právo sa zaručuje. Každý má právo sám alebo s inými obracať sa vo veciach verejného alebo iného spoločného záujmu na štátne orgány a orgány územnej samosprávy so žiadosťami, návrhmi a sťažnosťami.
(2) Petíciou nemožno vyzývať na porušovanie základných práv a slobôd.
(3) Petíciou nemožno zasahovať do nezávislosti súdu. 
Čl.127

(1) Ústavný súd rozhoduje o sťažnostiach fyzických osôb alebo právnických osôb, ak namietajú porušenie svojich základných práv alebo slobôd, alebo ľudských práv a základných slobôd vyplývajúcich z medzinárodnej zmluvy, ktorú Slovenská republika ratifikovala a bola vyhlásená spôsobom ustanoveným zákonom, ak o ochrane týchto práv a slobôd nerozhoduje iný súd.

(2) Ak ústavný súd vyhovie sťažnosti, svojím rozhodnutím vysloví, že právoplatným rozhodnutím, opatrením alebo iným zásahom boli porušené práva alebo slobody podľa odseku 1, a zruší také rozhodnutie, opatrenie alebo iný zásah. Ak porušenie práv alebo slobôd podľa odseku 1 vzniklo nečinnosťou, ústavný súd môže prikázať, aby ten, kto tieto práva alebo slobody porušil, vo veci konal. Ústavný súd môže zároveň vec vrátiť na ďalšie konanie, zakázať pokračovať v porušovaní základných práv a slobôd alebo ľudských práv a základných slobôd vyplývajúcich z medzinárodnej zmluvy, ktorú Slovenská republika ratifikovala a bola vyhlásená spôsobom ustanoveným zákonom, alebo ak je to možné, prikázať, aby ten, kto porušil práva alebo slobody podľa odseku 1, obnovil stav pred porušením.

(3) Ústavný súd môže svojím rozhodnutím, ktorým vyhovie sťažnosti, priznať tomu, koho práva podľa odseku 1 boli porušené, primerané finančné zadosťučinenie.

(4) Zodpovednosť toho, kto porušil práva alebo slobody podľa odseku 1, za škodu alebo inú ujmu nie je rozhodnutím ústavného súdu dotknutá.

3.2	 Zákon o organizácii Ústavného súdu, o konaní pred ním a postavení jeho sudcov  (zákon č. 38/1993 Z. z. v znení neskorších predpisov)

§ 25
(1) Ústavný súd návrh predbežne prerokuje na neverejnom zasadnutí bez prítomnosti navrhovateľa, ak tento zákon neustanovuje inak.
(2) Návrhy vo veciach, na ktorých prerokovanie nemá Ústavný súd právomoc, návrhy, ktoré nemajú náležitosti predpísané zákonom, neprípustné návrhy alebo návrhy podané niekým zjavne neoprávneným, ako aj návrhy podané oneskorene, môže Ústavný súd na predbežnom prerokovaní odmietnuť uznesením bez ústneho pojednávania. Ústavný súd môže odmietnuť aj návrh, ktorý je zjavne neopodstatnený. Ak Ústavný súd navrhovateľa na také nedostatky upozornil, uznesenie sa nemusí odôvodniť.

§ 50
(1) Sťažnosť okrem všeobecných náležitostí uvedených v § 20 musí obsahovať označenie,
a) ktoré základné práva alebo slobody sa podľa tvrdenia sťažovateľa porušili,
b) právoplatného rozhodnutia, opatrenia alebo iného zásahu, ktorým sa porušili základné práva alebo slobody,
c) proti komu sťažnosť smeruje.

(2) K sťažnosti sa pripojí kópia právoplatného rozhodnutia, opatrenia alebo dôkaz o inom zásahu.
(3) Ak sa sťažovateľ domáha primeraného finančného zadosťučinenia, musí uviesť rozsah, ktorý požaduje, a z akých dôvodov sa ho domáha.

§ 56
(1) Ak Ústavný súd sťažnosti vyhovie, v náleze vysloví, ktoré základné právo alebo sloboda a ktoré ustanovenie Ústavy, ústavného zákona alebo medzinárodnej zmluvy sa porušili, a akým právoplatným rozhodnutím, opatrením alebo iným zásahom sa základné právo alebo sloboda porušili.

(2) Ak sa základné právo alebo sloboda porušili rozhodnutím alebo opatrením, Ústavný súd také rozhodnutie alebo opatrenie zruší. Ústavný súd zruší aj iný zásah, ktorým sa porušilo základné právo alebo sloboda, ak to pripúšťa povaha tohto iného zásahu.

(3) Ak Ústavný súd sťažnosti vyhovie, môže

a) prikázať, aby ten, kto základné právo alebo slobodu porušil svojou nečinnosťou, vo veci konal podľa osobitných predpisov,
b) vrátiť vec na ďalšie konanie,
c) zakázať pokračovanie v porušovaní základného práva alebo slobody, alebo
d) prikázať, aby ten, kto základné právo alebo slobodu porušil, obnovil stav pred porušením základného práva alebo slobody.

(4) Ústavný súd môže priznať tomu, koho základné právo alebo sloboda sa porušili, aj primerané finančné zadosťučinenie ako náhradu nemajetkovej ujmy vyjadrenej v peniazoch.

3.3  Zákon o petičnom práve (zákon č. 85/1990 Zb. v znení neskorších predpisov)
§ 1
(1) Každý má právo sám alebo spoločne s inými obracať sa vo veciach verejného alebo iného spoločného záujmu na štátne orgány a orgány územnej samosprávy (ďalej len "orgán verejnej správy") so žiadosťami, návrhmi a sťažnosťami (ďalej len "petícia").
(2) Petíciou sa nesmie zasahovať do nezávislosti súdu.
(3) Petícia nesmie vyzývať k porušovaniu ústavy a zákonov, popieraniu alebo obmedzovaniu osobných, politických alebo iných práv osôb pre ich národnosť, pohlavie, rasu, pôvod, politické alebo iné zmýšľanie, náboženské vyznanie a sociálne postavenie, alebo k roznecovaniu nenávisti a neznášanlivosti z týchto dôvodov alebo k násiliu alebo hrubej neslušnosti.

§ 2
Vo výkone petičného práva sa nesmie nikomu brániť. Výkon tohoto práva nesmie byť nikomu na ujmu. 

§5
Podanie a vybavenie petície 
(7) Ak je predmetom petície činnosť orgánov územnej samosprávy a jej poslancov alebo štatutárneho orgánu organizácie, ktorej zriaďovateľom je územná samospráva, petíciu vybavuje príslušný orgán územnej samosprávy 

3.4  Zákon o obecnom zriadení (zákon č. 369/1990Zb. v znení neskorších predpisov)

§3
Obyvatelia obce 
(2) Obyvateľ obce sa zúčastňuje na samospráve obce. Má právo najmä
d) obracať sa so svojimi podnetmi a sťažnosťami na orgány obce,
 f) požadovať súčinnosť pri ochrane svojej osoby a rodiny a svojho majetku nachádzajúceho sa v obci,

(3) Obyvateľ obce sa podieľa na rozvoji a zveľaďovaní obce a poskytuje pomoc orgánom obce. V súvislosti s tým je povinný
a) ochraňovať majetok obce (...)
b) podieľať sa na ochrane a na zveľaďovaní životného prostredia v obci,
c) napomáhať udržiavať poriadok v obci,

§6
Všeobecne záväzné nariadenia obce 

(1) Obec môže vo veciach územnej samosprávy vydávať nariadenia; nariadenie nesmie byť v rozpore s Ústavou Slovenskej republiky, ústavnými zákonmi, zákonmi a medzinárodnými zmluvami, s ktorými vyslovila súhlas Národná rada Slovenskej republiky a ktoré boli ratifikované a vyhlásené spôsobom ustanoveným zákonom.

(2) Vo veciach, v ktorých obec plní úlohy štátnej správy, môže vydávať nariadenie len na základe splnomocnenia zákonom a v jeho medziach. Také nariadenie nesmie byť v rozpore s Ústavou Slovenskej republiky, ústavnými zákonmi, medzinárodnými zmluvami, ktoré boli ratifikované a vyhlásené spôsobom ustanoveným zákonom, so zákonmi, s nariadeniami vlády, so všeobecne záväznými predpismi ministerstiev a ostatných ústredných orgánov štátnej správy.

Samosprávaobce 
§11
Obecné zastupiteľstvo 

(4) Obecné zastupiteľstvo rozhoduje o základných otázkach života obce, najmä je mu vyhradené
a) určovať zásady hospodárenia a nakladania s majetkom obce a s majetkom štátu, ktorý užíva, schvaľovať najdôležitejšie úkony týkajúce sa tohto majetku a kontrolovať hospodárenie s ním, (...)
 c) schvaľovať územný plán obce alebo jej časti a koncepcie rozvoja jednotlivých oblastí života obce,
f) vyhlasovať hlasovanie obyvateľov obce o najdôležitejších otázkach života a rozvoja obce a zvolávať verejné zhromaždenia občanov,
g) uznášať sa na nariadeniach,

§ 27
(3) Na výkon všeobecného dozoru nad dôsledným vykonávaním a zachovávaním zákonov a iných všeobecne záväzných právnych predpisov obcami sa vzťahujú všeobecné predpisy o výkone prokurátorského dozoru (...) 

3.5  Občiansky súdny poriadok (zákon č. 99/1963 ZB. v znení neskorších predpisov)

§ 244
 (2) V správnom súdnictve preskúmavajú súdy zákonnosť rozhodnutí a postupov orgánov štátnej správy, orgánov územnej samosprávy, ako aj orgánov záujmovej samosprávy a ďalších právnických osôb, pokiaľ im zákon zveruje rozhodovanie o právach a povinnostiach fyzických a právnických osôb v oblasti verejnej správy (ďalej len "rozhodnutie správneho orgánu").

3.6	 Zákon o správnom konaní (Správny poriadok, zákon č. 71/1967 Zb. v znení neskorších predpisov)

§ 1
(1) Tento zákon sa vzťahuje na konanie, v ktorom v oblasti verejnej správy správne orgány rozhodujú o právach, právom chránených záujmoch alebo povinnostiach fyzických osôb a právnických osôb, ak osobitný zákon neustanovuje inak.

(2) Správnym orgánom je štátny orgán, orgán územnej samosprávy, orgán záujmovej samosprávy, fyzická osoba alebo právnická osoba, ktorej zákon zveril rozhodovanie o právach, právom chránených záujmoch alebo povinnostiach fyzických osôb a právnických osôb v oblasti verejnej správy.

3.7	Trestný zákon

§ 196

(2) Kto použije násilie proti skupine obyvateľov alebo jednotlivcovi alebo sa im vyhráža usmrtením, ublížením na zdraví alebo spôsobením škody veľkého rozsahu pre politické presvedčenie, národnosť, rasu, príslušnosť k etnickej skupine, vyznanie alebo preto, že sú bez vyznania, potresce sa odňatím slobody až na dva roky.

§ 198

Kto verejne hanobí
a)	niektorý národ, jeho jazyk, niektorú rasu alebo etnickú skupinu
 potresce sa odňatím slobody až na jeden rok alebo peňažným trestom.

§ 219

(1)	Kto iného úmyselne usmrtí, potresce sa odňatím slobody na desať až pätnásť rokov.

(2) Výnimočným trestom sa páchateľ potresce, ak spácha čin uvedený v odseku 1

 f) na inom pre rasu, príslušnosť k etnickej skupine, národnosť, politické presvedčenie, vyznanie alebo preto, že je bez vyznania,

§ 221

(1)	Kto inému úmyselne ublíži na zdraví, potresce sa odňatím slobody až na dva roky alebo peňažným trestom.

(2) Odňatím slobody na šesť mesiacov až tri roky alebo peňažným trestom sa páchateľ potresce,

 b) ak spácha taký čin na inom pre politické presvedčenie, národnosť, rasu, príslušnosť k etnickej skupine, vyznanie alebo preto, že je bez vyznania.

(3) Odňatím slobody na jeden rok až päť rokov sa páchateľ potresce, ak spôsobí činom uvedeným v odseku 1 ťažkú ujmu na zdraví.

(4) Odňatím slobody na tri roky až osem rokov sa páchateľ potresce, ak spôsobí činom uvedeným v odseku 1 smrť.

§ 222

(1)	Kto inému úmyselne spôsobí ťažkú ujmu na zdraví, potresce sa odňatím slobody na dva roky až osem rokov.

(2) Odňatím slobody na tri roky až desať rokov sa páchateľ potresce,

b) ak spácha taký čin na inom pre politické presvedčenie, národnosť, rasu, príslušnosť k etnickej skupine, vyznanie alebo preto, že je bez vyznania.

(3) Odňatím slobody na päť až dvanásť rokov sa páchateľ potresce, ak spôsobí činom uvedeným v odseku 1 alebo 2 smrť.

§ 260

(1) Kto podporuje alebo propaguje hnutie, ktoré preukázateľne smeruje k potlačeniu práv a slobôd občanov alebo hlása národnostnú, rasovú, triednu alebo náboženskú zášť, potresce sa odňatím slobody na jeden rok až päť rokov.

§ 261

Kto verejne prejavuje sympatie k fašizmu alebo k inému podobnému hnutiu uvedenému v § 260 alebo verejne popiera, spochybňuje, schvaľuje alebo sa snaží ospravedlniť zločiny fašizmu alebo iného podobného hnutia uvedeného v § 260, potresce sa odňatím slobody na šesť mesiacov až tri roky.

3.8. Zákonník práce

§ 13 Zákaz diskriminácie
 
(1) Zamestnancom patria práva vyplývajúce z pracovnoprávnych vzťahov bez akýchkoľvek obmedzení a priamej diskriminácie alebo nepriamej diskriminácie podľa pohlavia, manželského stavu a rodinného stavu, rasy, farby pleti, jazyka, veku, zdravotného stavu, viery a náboženstva, politického alebo iného zmýšľania, odborovej činnosti, národného alebo sociálneho pôvodu, príslušnosti k národnosti alebo etnickej skupine, majetku, rodu alebo iného postavenia okrem prípadu, ak to ustanovuje zákon alebo ak je na výkon prác vecný dôvod, ktorý spočíva v predpokladoch alebo požiadavkách a v povahe práce, ktorú má zamestnanec vykonávať.

(2) Zamestnávateľ nesmie zisťovať sexuálnu orientáciu zamestnanca.

(3) Na účely zásady rovnakého zaobchádzania podľa odseku 1 sa priamou diskrimináciou rozumie, ak sa so zamestnancom zaobchádza menej priaznivo, ako sa zaobchádza, zaobchádzalo alebo by sa mohlo zaobchádzať s iným zamestnancom v porovnateľnej situácii. Nepriamou diskrimináciou je navonok neutrálny pokyn, rozhodnutie alebo prax znevýhodňujúce zamestnanca v porovnaní s inými zamestnancami, ak tento pokyn, rozhodnutie alebo prax nie sú primerané a nevyhnutné a nemožno ich ospravedlniť objektívnymi skutočnosťami. Za priamu diskrimináciu alebo ne-priamu diskrimináciu sa považuje aj pokyn na diskrimináciu zamestnanca.

(4) Za formu diskriminácie sa považuje aj obťažovanie, ak ide o nežiaduce správanie s úmyslom alebo účinkom porušiť ľudskú dôstojnosť, a ktoré vytvára pre zamestnanca nepriateľské, zastrašujúce, zahanbujúce, ponižujúce alebo urážlivé prostredie.

(5) Výkon práv a povinností vyplývajúcich z pracovnoprávnych vzťahov musí byť v súlade s dobrými mravmi. Nikto nesmie tieto práva a povinnosti zneužívať na škodu druhého účastníka pracovnoprávneho vzťahu alebo spoluzamestnancov. Nikto nesmie byť na pracovisku v súvislosti s výkonom pracovnoprávnych vzťahov prenasledovaný ani inak postihovaný za to, že podá na iného zamestnanca alebo zamestnávateľa sťažnosť, žalobu alebo návrh na začatie trestného stíhania.

(6) Zamestnanec má právo podať zamestnávateľovi sťažnosť v súvislosti s porušením práv a povinností ustanovených v odsekoch 1 až 5; zamestnávateľ je povinný na sťažnosť zamestnanca bez zbytočného odkladu odpovedať, vykonať nápravu, upustiť od takého konania a odstrániť jeho následky.

(7) Zamestnanec, ktorý sa cíti poškodený v dôsledku nedodržania podmienok ustanovených v odsekoch 1 až 6, môže sa domáhať svojich práv na súde vrátane primeranej náhrady nemajetkovej ujmy v peniazoch. Ak zamestnanec, ktorý sa považuje za poškodeného z dôvodu neuplatnenia zásady rovnakého zaobchádzania, preukáže súdu skutočnosti, z ktorých možno odvodiť, že došlo k priamej alebo nepriamej diskriminácii, je povinnosťou zamestnávateľa preukázať, že nedošlo k porušeniu zásady rovnakého zaobchádzania.

(8) Zamestnávateľ nesmie zamestnanca postihovať alebo znevýhodňovať preto, že zamestnanec uplatňuje svoje práva vyplývajúce z pracovnoprávnych vzťahov.

4  JUDIKATÚRA ÚSTAVNÉHO SÚDU

4.1  Nález I. ÚS 38/95
Petičné právo sa realizuje prostredníctvom objektívneho práva, ktoré zaručuje právo občanov obracať sa vo veciach verejného a iného spoločenského záujmu na štátne orgány a orgány územnej samosprávy so žiadosťami, návrhmi a sťažnosťami. 

4.2  Nález I. ÚS 46/96
1. Podľa čl. 30 ods. 1 Ústavy Slovenskej republiky majú občania právo zúčastňovať sa priamo na správe vecí verejných. Uplatňovanie tohto ústavného práva umožňuje taká organizácia a právne usporiadanie územnej samosprávy, ktorá vytvára predpoklady pre všetkých obyvateľov obce zúčastňovať sa na jej správe a bezprostredne rozhodovať o verejných záležitostiach obecného významu na základe priameho a konkrétneho prejavu vôle všetkých obyvateľov alebo určitej skupiny obyvateľov obce. Toto právo má obligatórny charakter.
Uznesenie IV. ÚS 17/02
Podľa § 244 ods. 1 Občianskeho súdneho poriadku účinného od 1. januára 2002 (zákon č. 501/2001 Z. z., ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 99/1963 Zb. Občiansky súdny poriadok v znení neskorších predpisov) v správnom súdnictve preskúmavajú súdy na základe žalôb alebo opravných prostriedkov zákonnosť aj postupov orgánov verejnej správy. Táto právomoc správneho súdnictva vylučuje právomoc Ústavného súdu SR.

4.3  Nález II. ÚS 35/02
Ústavný súd Slovenskej republiky nie je oprávnený a povinný poskytovať ochranu ústavnosti vo veciach, v ktorých sa navrhovateľ mohol domôcť ochrany v konaní pred všeobecným súdom vlastnými, dovolenými a Občianskym súdnym poriadkom ustanovenými procesnými úkonmi, najmä využitím riadnych opravných prostriedkov. 

4.4  Nález I. ÚS 9/02
Podľa názoru Ústavného súdu Slovenskej republiky treba považovať žalobu na nečinnosť orgánu verejnej správy zavedenú zákonom č. 501/2001 Z. z., ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 99/1963 Zb. Občiansky súdny poriadok v znení neskorších predpisov s účinnosťou od 1. januára 2002 za účinný právny prostriedok ochrany základného práva uvedeného v čl. 48 ods. 2 Ústavy Slovenskej republiky, ktorý má k dispozícii priamo účastník

4.5  Nález III. ÚS 40/03
Súčasťou objektívneho i subjektívneho petičného práva nie je však povinnosť štátneho orgánu petícii vyhovieť bez ohľadu na konkrétne okolnosti a povahu verejnej veci, o ktorej sa v petícii píše. Ani ústava, a tým menej zákon o petíciách neobsahujú konkrétne záruky priaznivého alebo dôsledky nepriaznivého vybavenia petície. Z práva podať petíciu nemožno odvodzovať subjektívne právo na to, aby jej bolo obsahovo vyhovené. Z citovanej právnej úpravy iba vyplýva povinnosť nebrániť podaniu petície, t. j. povinnosť prijať ju.

5  ZÁVERY

Vzhľadom na vyššie uvedené skutkové a právne okolnosti vláda navrhuje, aby výbor posúdil a vo svojom stanovisku (opinion) prijatom podľa pravidla 95 rokovacieho poriadku vyhlásil, že: 

1. Sťažovatelia nevyužili všetky dostupné vnútroštátne opravné prostriedky, najmä petičné právo, ktorým mohli napadnúť predmetnú petíciu občanov Dobšinej priamo na mestskom zastupiteľstve v Dobšinej. Mestské zastupiteľstvo by sa petíciou sťažovateľov muselo riadne zaoberať, preskúmať ju (tak, ako to urobilo v prípade prvej petície) a rozhodnúť. Navyše, Ústavný súd Slovenskej republiky zamietol sťažnosť pre jej neopodstatnenosť, pretože sťažovatelia napriek výzve nepreukázali, ktoré ich základné právo bolo porušené. 

2. Slovenská republika neporušila svoje záväzky podľa článku 2 ods. 1 písm. a) dohovoru „zabezpečiť, že všetky verejné orgány a verejné inštitúcie, celoštátne a miestne, musia konať v súlade so záväzkom neangažovať sa v žiadnom konaní alebo praxi rasovej diskriminácie. Mestské zastupiteľstvo v Dobšinej zrušilo zákonným spôsobom uznesenie o koncepcii výstavby nizkoštandardného bývania na základe petície občanov, predloženej v súlade s ústavou a zákonom o petičnom práve. Poslanci mestského zastupiteľstva sa nedopustili aktu rasovej diskriminácie, keď v súlade so zákonom prijali a preskúmali petíciu, zistili skutkový stav a prijali nové rozhodnutie vo verejnom záujme. Vláda preskúmala sťažnosť a svoj názor na jej prijateľnosť prezentovala už v predchádzajúcom stanovisku.

3. Slovenská republika neporušila svoje záväzky podľa článku 2 ods. 1 písm. c) dohovoru zabezpečiť, že budú zrušené všetky zákony a úprava, ktoré spôsobujú pokračovanie alebo vznik rasovej diskriminácie. Slovenská republika prijala a prijíma zákony vrátane antidiskriminačnej legislatívy na splnenie svojich medzinárodných záväzkov. Postup orgánov prokuratúry v tejto veci bol zákonný. Sťažovatelia nepredložili Ústavnému súdu Slovenskej republiky dôkazy o porušení ich základných práv, v čoho dôsledku ústavný súd vyhlásil sťažnosť za neopodstatnenú.

4. Slovenská republika neporušila svoje záväzky podľa článku 2 ods. 1 písm. d) dohovoru, zakázať a skončiť rasovú diskrimináciu uplatňovanú jednotlivcami, skupinou alebo organizáciou. Vyšetrovanie a trestné stíhanie autorov petície nebolo dôvodné, vzhľadom na zákonnosť petície, jej obsah, na nepreukázané zavinenie jej autorov z hľadiska spáchania trestného činu šírenia rasovej neznášanlivosti, na absenciu dôkazov o porušení základných práv sťažovateľov, ako aj na celkovú spoločenskú nebezpečnosť a dosah petície, ktorá sa týkala otázky verejného záujmu občanov o vývoj v ich meste. 

5. Slovenská republika neporušila svoje záväzky podľa článku 4 písm. a) dohovoru. Slovenská republika prijala zákonné a iné opatrenia na zamedzenie rasovej diskriminácie. Ústavný súd Slovenskej republiky vyzval sťažovateľov, aby primerane doplnili svoju sťažnosť, čo sťažovatelia neurobili, v čoho dôsledku ústavný súd vyhlásil sťažnosť za neopodstatnenú. 

6. Slovenská republika neporušila svoje záväzky podľa článku 5 písm. e) písm. iii) dohovoru. Mestské zastupiteľstvo v Dobšinej sa zaoberalo a zaoberá otázkou bývania v meste v súlade so svojimi právomocami podľa zákona o obecnom zriadení vrátane otázok bývania pre neprispôsobivých občanov mesta. Z uznesení mestského zastupiteľstva, ktoré majú povahu interných organizačných rozhodnutí adresovaných orgánom obce (primátorovi, komisiám) nemožno v tejto veci odvodzovať právo sťažovateľov na primerané bývanie. Uznesenie o zrušení pôvodne schválenej koncepcie výstavby nízkoštandardných bytov poverilo komisie mestského zastupiteľstva hľadať iné možnosti ubytovania pre neprispôsobivých občanov. Sťažovatelia nepreukázali, že bolo motivované rasistickými/rasovými dôvodmi. Mestské zastupiteľstvo v Dobšinej má zákonné právo koncepčne riešiť otázku bývania pre neprispôsobivých občanov v obci, v súlade s výkonom právomocí obce podľa zákona o obecnom zriadení. Zásah Slovenskej republiky do výkonu právomocí obcí konajúcich vo verejnom záujme, alebo do ústavou zaručeného petičného práva v tejto veci nebol nevyhnutný v demokratickej spoločnosti. Právna povaha a obsah uznesení mestského zastupiteľstva, ako aj obsah a rozsah spoločenskej nebezpečnosti predmetnej petície nespĺňajú podmienky aktov rasovej diskriminácie, tak ako ju definuje dohovor. Preto by zásah štátu do výkonu ústavnou garantovaných práv obce a občanov bol neprimeraný. 

7. Slovenská republika neporušila svoje záväzky podľa článku 6 dohovoru, podľa ktorého musí sťažovateľom poskytnúť efektívny opravný prostriedok proti aktom rasovej diskriminácie. Sťažovatelia mali k dispozícii opravné prostriedky, ktoré len čiastočne využili. Neúspech pri hľadaní nápravy nie je možné považovať za dôkaz toho, že Slovenská republika porušila právo sťažovateľov na efektívny vnútroštátny opravný prostriedok.

Vzhľadom na uvedené výbor zastáva stanovisko, že skutkové a právne okolnosti tejto veci nepreukazujú porušenie vyššie uvedených ustanovení dohovoru.