B. Osobitná časť

K Čl. I
(návrh zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 300/2005 Z. z. Trestný zákon v znení neskorších predpisov)
K bodu 1
Navrhovanou zmenou sa reaguje na nejasnosti vzniknuté po nadobudnutí účinnosti nového Trestného zákona o tom, či ustanovenie § 2 o časovej pôsobnosti sa vzťahuje aj na prípady, kedy sa v merite veci nerozhoduje rozsudkom, ale iným rozhodnutím – napr. uznesením.
K bodu 2
Rozšírenie zákonnej úpravy zásady pasívnej personality Trestného zákona vyplynulo z potreby zvýšenia ochrany občanov Slovenskej republiky v cudzine aj voči takým páchateľom, ktorí sa dopustili na občanovi Slovenskej republiky nielen obzvlášť závažného zločinu ale aj zločinu, ktorým mu bola spôsobená smrť.
K bodu 3
Ide o legislatívno-technickú úpravu v súvislosti s bodom 6 (§ 11a).
K bodu 4
Vzhľadom na zavedenie novej definície pojmu „závažnosť trestného činu“ v novom odseku 15 § 122 (bod 35) sa vypúšťajú z § 10 ods. 2 všetky okolnosti, ktoré sú zakotvené v novom citovanom ustanovení.
K bodom 5 a 6
Na základe poznatkov vyplývajúcich z aplikačnej praxe súdov sa ukazuje potreba zakotvenia tripartície trestných činov. Takáto navrhovaná úprava je v súlade s prísne formálnym chápaním trestného činu. Súčasná kategorizácia trestných činov podľa Trestného zákona, nezodpovedá kategorizácii v Trestnom poriadku. V platnom § 11 ods. 3 je v podstate zakotvená definícia tretej kategórie trestných činov - obzvlášť závažný zločin, ktorým je každý trestný čin s dolnou hranicou trestnej sadzby odňatia slobody najmenej desať rokov. Pritom práve k tejto kategórii najzávažnejších trestných činov sa viažu najprísnejšie sankcie, ako aj ďalšie osobitné hmotnoprávne a procesnoprávne úpravy v rámci Trestného zákona a Trestného poriadku (napr. podmienky podmienečného prepustenia z výkonu trestu odňatia slobody, lehota väzby a pod.). 
K bodom 7 a 8 
Ide o legislatívno-technické úpravy v súvislosti so zavedením tripartície trestných činov v bode 6.
K bodu 9
Navrhuje sa s ohľadom na aktuálnu judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“) upustiť od úpravy trestu „absolútneho doživotia“, ktorý bol do Trestného zákona zavedený zákonom č. 171/2003 Z. z. s účinnosťou od 1. septembra 2003.  ESĽP nepovažuje uloženie doživotného trestu odňatia slobody v rozpore s čl. 3 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd (ďalej len „Dohovor“) a akceptuje, že je potrebné chrániť spoločnosť pre páchateľmi najzávažnejších trestných činov (napr. vraždy), ktorí predstavujú pretrvávajúcu hrozbu pre spoločnosť. Na druhej strane z judikatúry ESĽP vyplynula potreba, aby existoval mechanizmus, prostredníctvom ktorého dôjde k preskúmaniu, či u doživotne odsúdeného nedošlo k zmenám eliminujúcim jeho nebezpečnosť a či je ďalšie odňatie slobody nevyhnutné (prípad Vinter a ostatní proti Spojenému kráľovstvu, rozsudok zo dňa 09. júla 2013), čím podporil a vyzdvihol jednu z funkcií trestu a to aspekt individuálnej prevencie, ktorý bol zavedením  trestu absolútneho doživotia a priori  v týchto prípadoch vylúčený. ESĽP judikoval, že pre naplnenie účelu čl. 3 Dohovoru a tým pre dosiahnutie ochrany pred mučením a iným neľudským zaobchádzaním a trestaním je podstatné, aby bola vnútroštátnymi právnymi predpismi daná možnosť preskúmania uloženého trestu odňatia slobody na doživotie a boli ustanovené jasné podmienky pre podmienečné prepustenie z výkonu trestu odňatia slobody na doživotie. 
Návrhom súčasne dochádza k plneniu odporúčania Správy Európskeho výboru na zabránenie mučenia a neľudského či ponižujúceho zaobchádzania alebo trestania (Výbor CPT) z októbra 2013 k bodu 53, v ktorom odporúča slovenským orgánom, aby zmenili príslušné právne predpisy s cieľom zaviesť možnosť podmienečného prepustenia  pre všetkých odsúdených na doživotie na základe individuálneho vyhodnotenia rizika, ktorým sa posúdi ich hrozba pre spoločnosť.     
Ku dnešnému dňu v ústavoch na výkon trestu odňatia slobody vykonáva právoplatne uložený trest odňatia slobody na doživotie 40 odsúdených (z toho 28 v ÚVTOS Leopoldov). Možnosť požiadať o podmienečné prepustenie nemajú dvaja odsúdení.
K bodu 10
V texte zákona sa dôslednejšie vyjadruje výkladovo aj judikatúrne akceptovaná zásada  zákazu dvojitého (viacnásobného) pričítania páchateľovi tej istej okolnosti pri právnej kvalifikácii  činu (hmotnoprávny prejav zásady „ne bis in idem“), ktorá platí aj pre prípad kvalifikácie skutku ako jednočinného súbehu trestných činov – viď stanovisko Najvyššieho súdu Slovenskej republiky č. 116/2012 bod III. (6/2012). Ak teda budú pri takom súbehu použité dve ustanovenia osobitnej časti a teda dve základné skutkové podstaty trestných činov, na tú istú okolnosť sa podľa určenia vzťahu špeciality a subsidiarity bude môcť prihliadnuť ako na okolnosť, ktorá podmieňuje použitie vyššej trestnej sadzby, len pri jednej z nich (napríklad pri kvalifikácii podľa § 194 ods. 1 ods. 2 písm. d) Tr. zák. a súčasnej kvalifikácii podľa § 212 ods. 1 Tr. zák. nebude už osobitný motív použitý v zmysle § 212 ods. 3 písm. c) Tr. zák.  Ak dochádza ku konkurencii medzi použitím tej istej okolnosti v rámci základnej skutkovej podstaty jedného ustanovenia osobitnej časti a jej použitím ako okolnosti podmieňujúcej použitie vyššej trestnej sadzby v rámci iného ustanovenia, je podľa vymedzenia vzťahu špeciality a subsidiarity  potrebné určiť, či pôjde o jednočinný súbeh trestných činov (pri použití dvoch základných skutkových podstát), alebo či sa použije jedna, a to kvalifikovaná skutková podstata trestného činu (napríklad prednosť má kvalifikácia podľa § 188 ods. 1 ods. 3 písm. a) Tr. zák. pred kvalifikáciou jednočinného súbehu podľa § 188 ods. 1 a § 149 ods. 1, ale pri úmyselnom usmrtení má prednosť kvalifikácia jednočinného súbehu podľa § 145 ods. 1 a § 188 ods. 1 pred kvalifikáciou podľa § 188 ods. 1 ods. 3 písm. a) Tr. zák.
K bodu 11
Vzhľadom na novú úpravu určovania trestu použitím asperačnej zásady  (bod 15) sa navrhuje vypustenie odseku 7 v § 38 o neaplikácii ustanovení odsekov 4 až 6 o zvyšovaní trestných sadzieb, nakoľko takáto úprava je vzhľadom na navrhované zmeny týkajúce sa asperačnej zásady vyhodnotená ako nepotrebná.
K bodu 12
Legislatívno-technická úprava v súvislosti so zavedením tripartície trestných činov v bode 6.
K bodu 13
Navrhovanou úpravou sa dosiahne, aby sa pri mimoriadnom znižovaní konkrétnej trestnej sadzby pod dolnú hranicu trestu odňatia slobody nevychádzalo z trestnej sadzby uvedenej v osobitnej časti Trestného zákona, ale zo sadzby, ktorá páchateľovi reálne hrozí, myslí sa tým najmä zvýšenie dolných hraníc trestnej sadzby podľa § 38 ods. 4 až 6.
K bodu 14
Navrhuje sa vypustenie osobitných podmienok pre mimoriadne zníženie trestu v konaní o dohode o uznaní viny a prijatí trestu v platnom § 39 ods. 4. Vypustenie odseku 4 má za následok, že pre mimoriadne zníženie trestu v konaní o dohode o uznaní viny a prijatí trestu sa využije všeobecná úprava podľa odseku 3. Zmenou sa sleduje ďalšie posilnenie inštitútu konania o dohode o uznaní viny a prijatí trestu tým, že sa umožní prokurátorovi navrhnúť zníženie trestu v rovnakom rozsahu ako súdu v konaní pred súdom.
K bodu 15
Vychádzajúc z poznatkov aplikačnej praxe sa navrhuje, obmedziť aplikáciu asperačnej zásady len vo vzťahu k súbehu trestných činov, ktoré sú zločinmi alebo obzvlášť závažnými zločinmi. Platná právna úprava určovania sadzby trestu odňatia slobody podľa asperačnej zásady vedie v aplikačnej praxi v mnohých prípadoch k ich neprimeranému sprísneniu, pričom takéto zvýšené trestné sadzby sa neraz míňajú svojím účinkom. Z toho dôvodu sa navrhuje prípady súbehu prečinu a zločinu z aplikácie asperačnej zásady vyňať a pre ukladanie trestu v takýchto prípadoch využívať ustanovenie § 41 ods. 1 o úhrnom treste. V zmysle návrhu zvýšenie hornej hranice trestnej sadzby prichádza do úvahy jednak v prípade kombinácie dvoch zločinov, resp. dvoch obzvlášť závažných zločinov, ako aj pri ukladaní úhrnného trestu odňatia slobody v prípade kombinácie zločinu a obzvlášť závažného zločinu. 
K bodom 16 a 17 
Navrhovanou zmenou sa umožní započítať do trestu aj dobu strávenú v zadržaní aj v prípadoch, ak obvinený následne nebol vzatý do väzby. Ak je obvinený zadržaný napríklad na maximálnu zákonnú dobu a následne nie je vzatý do väzby, doba strávená v zadržaní podľa tohto ustanovenia nemôže byť takémuto obvinenému započítaná do trestu, pričom k zadržaniu môže eventuálne dochádzať aj opakovane. Doplnenie tohto ustanovenia je v súlade s platnou judikatúrou (viď stanovisko Najvyššieho súdu SR č. Tpj 77/2012). Súčasne sa návrhom dopĺňa chýbajúci odkaz na spoločný trest.
K bodu 18
S ohľadom na aplikáciu zásady primeranosti trestného postihu sa navrhuje zmena § 47 ods. 2, ktorou sa upravuje tzv. zásada 3x a dosť, pri aplikácií ktorej súd pri splnení stanovených podmienok ukladá doživotný trest odňatia slobody, resp. minimálne na dvadsať rokov odňatia slobody. Zásada „trikrát a dosť" by sa vzhľadom na svoju tvrdosť a prísnosť mala podľa názoru odbornej obce viazať len k tým najzávažnejším trestným činom (terorizmus, úkladná vražda a pod.) a pri iných, menej závažným trestným činoch, obsiahnutých v tomto ustanovení spravidla len pri ich kvalifikovaných skutkových podstatách, v ktorých konanie páchateľa vykazuje vyšší stupeň závažnosti, ktorý odôvodňuje použitie zásady „trikrát a dosť“ pri určovaní výšky trestu odňatia slobody.
Navrhované trestné činy, konkrétne trestný čin ublíženia na zdraví podľa § 155, trestný čin lúpeže podľa § 188, trestný čin týrania blízkej osoby a zverenej osoby podľa § 208, bývajú pomerne často spáchané takým spôsobom, ktorý napĺňa zákonné znaky trestného činu v základnej skutkovej podstate, ale tým nedosahuje taký charakter závažnosti, aby bolo nevyhnutné za takýto čin uplatniť zásadu 3x a dosť a to aj s ohľadom na opakovanú recidívu páchateľa.  
 Navrhovaná zmena vypustenia odkazu na základné skutkové podstaty týchto trestných činov  sleduje tento zámer obmedzením aplikácie trikrát a dosť na najzávažnejšie formy trestnej činnosti.
K bodu 19
S cieľom zvýšenia cieľa ktorým je naplnenie účelu trestu sa navrhuje rozšíriť možnosť, u ktorých súd môže rozhodnúť o ich zaradení do ústavu na výkon trestu iného stupňa stráženia ako predpokladá § 48 ods. 2 o vonkajšej diferenciácií výkonu trestu odňatia slobody. Konkrétne sa navrhuje umožniť takéto iné zaradenie aj u odsúdeného za obzvlášť závažný zločin; pri uvedenom však súčasne platí obmedzenie podľa poslednej vety, v zmysle ktorého nemožno do ústavu na výkon trestu s minimálnym alebo stredným stupňom stráženia zaradiť páchateľa, ktorému bol uložený trest odňatia slobody na doživotie, alebo páchateľa obzvlášť závažného zločinu, ktorému bol uložený trest odňatia slobody prevyšujúci pätnásť rokov a súčasne nemožno do ústavu na výkon trestu s minimálnym stupňom stráženia zaradiť páchateľa obzvlášť závažného zločinu. 
K bodom 20 a 21
Ide o legislatívno-technické spresnenia textu s ohľadom na poznatky aplikačnej praxe.
K bodu 22
V súvislosti so zmenou v bode 58 sa dopĺňa odkaz na nový odsek 4 § 277a v § 58 ods. 2 o treste prepadnutia majetku.
K bodu 23
Návrhom sa nepriamo reaguje na nález Ústavného súdu SR č. PL ÚS 106/2011 z 28. novembra 2011, nakoľko dikcia doterajšieho znenia „uloží mu trest zákazu činnosti v hornej polovici“, je prakticky totožná s dikciou § 41 ods. 2 Trestného zákona, ktorú Ústavný súd SR vyhlásil za protiústavnú. Z uvedeného dôvodu sa navrhuje jej vypustenie a súčasne sa navrhuje, aby recidíva spáchania trestného činu ako vodiča dopravného prostriedku, resp. spáchanie označeného daňového trestného činu, malo za následok zvýšenie dolnej hranice sadzby trestu zákazu činnosti z dvoch rokov na päť rokov.
K bodu 24 
Odôvodnenie návrhu je totožné s odôvodnením k bodu 9.
K bodom 25 a 27
Legislatívno-technické zmeny, ktoré reagujú na zavedenie tripartície trestných činov (bod 6).
K bodu 26
Legislatívno-technická zmena v súvislosti s bodom 88 (vypustenie § 335).
K bodu 28 
Navrhuje sa úprava, v zmysle ktorej je prerušenie plynutia premlčacej lehoty dôsledkom prerušenia trestného stíhania iba v tých prípadoch, keď je trestné stíhanie vedené proti obvinenému, nie je však dôsledkom prerušenia trestného stíhania vo veci. Ak dôvody prerušenia trestného stíhania nemožno pričítať obvinenému (napr. ak je dôvodom prerušenia neprítomnosť svedka alebo spoluobvineného), plynutie premlčacej doby sa vo vzťahu k obvinenému, ktorý nedal dôvod na prerušenie trestného stíhania, v súlade so zásadou primeranosti prerušovať nebude.
K bodu 29
Doterajšie znenie § 88 a 91 bolo potrebné rozšíriť aj o niektoré ďalšie skutkové podstaty trestných činov obsiahnutých v Dvanástej hlave Trestného zákona, ktorých závažnosť nedosahuje stupeň závažnosti trestných činov, u ktorých zánik trestnosti alebo premlčanie výkonu trestu je limitované záväzkami Slovenskej republiky vyplývajúcimi z medzinárodných nástrojov, ktorými je viazaná.
K bodu 30
Návrhom sa odstraňuje absencia úpravy podmienok zahladenia u trestov odňatia slobody s vyššou trestnou sadzbou. Takáto úprava je žiaduca vzhľadom na nové (vyššie) výmery trestu odňatia slobody upravené novým rekodifikovaným Trestným zákonom. K bodu pozri aj súvisiaci návrh prechodného ustanovenia v bode 97.
K bodu 31
Upravujú sa osobitné podmienky pre zahladenie trestu odňatia slobody na doživotie pri podmienečnom prepustení z výkonu takého trestu a osvedčeniu odsúdeného v skúšobnej dobe a to takým spôsobom, že takýto trest sa nezahladzuje.
K bodu 32
Touto úpravou sa nepriamo reaguje na nález Ústavného súdu SR č. PL ÚS 106/2011 z 28. novembra 2011, nakoľko dikcia doterajšieho znenia „uloží mu trest zákazu činnosti v hornej polovici“, je prakticky totožná s dikciou § 41 ods. 2 Trestného zákona, ktorú Ústavný súd SR vyhlásil za protiústavnú. Z uvedeného dôvodu sa navrhuje jej vypustenie a súčasne sa navrhuje, aby recidíva spáchania trestného činu ako vodiča dopravného prostriedku, resp. spáchanie označeného daňového trestného činu, malo za následok zvýšenie dolnej hranice sadzby trestu zákazu činnosti z dvoch na päť rokov.
K bodu 33
S ohľadom na poznatky aplikačnej praxe sa navrhuje vypustenie časti vety za bodkočiarkou. Odkaz na čiastkové útoky spáchané v zahraničí spôsobuje v právnom styku s cudzinou aplikačné problémy, spočívajúce napríklad v tom, že niektoré čiastkové útoky spáchané v zahraničí nemožno prevziať do jurisdikcie Slovenskej republiky, ak tieto čiastkové útoky samostatne nedosahujú požadovanú úroveň závažnosti, resp. ak sami o sebe nenapĺňajú znaky niektorého trestného činu. 
K bodu 34
V rámci legislatívneho procesu je potrebné priamo stanoviť povinnosť aplikovať v rámci celého trestného konania materiálny korektív. V dôsledku nedostatkov formálneho ponímania trestného činu - v aplikačnej praxi dochádza k necitlivému využívaniu formálneho chápania - v praxi dochádza už pri bagateľných konaniach k trestným stíhaniam, pričom prax ukazuje, že aj bagateľné trestné činy sa formalizujú.
K bodu 35
Zakotvenie ujmy na zisku do definície škody prináša v praxi závažné aplikačné problémy, ktoré súvisia jednak so správnym ustálením formy zavinenia páchateľa vo vzťahu   k takémuto následku, ako aj k objektívnemu a nespochybniteľnému určeniu skutočnej výšky škody z hľadiska preukázania konkrétneho „ušlého zisku“. Doterajšie poznatky, najmä z radov sudcov, svedčia o vhodnosti ponechať rozhodovanie o tzv. „ušlom zisku“ spôsobenom v súvislosti so spáchaním majetkového trestného činu, na konanie o veciach občianskoprávnych, v ktorom sú objektívnejšie širšie a lepšie možnosti preukazovania takejto škody, ako v adhéznom konaní.
K bodu 36
S ohľadom na aplikačnú prax a s cieľom posilnenia ochrany colníkov a zamestnancov, ktorých služobným úradom je Finančné riaditeľstvo Slovenskej republiky pri výkone svojich právomoci sa navrhuje doplniť výslovný odkaz na túto kategóriu zamestnancov do ustanovenia § 128 ods. 1, ktorým sa definuje verejný činiteľ na účely Trestného zákona. Požiadavka vyplynula z pripomienkového konania. 
K bodu 37
Navrhovaná zmena definície zahraničného verejného činiteľa a súvisiacich ustanovení (§ 330, § 334 a § 336; vypustenie § 331 a § 335 Trestného zákona) reaguje na Fázu 3 hodnotenia Slovenskej republiky Pracovnou skupinou OECD pre úplatkárstvo v medzinárodných obchodných transakciách (WGB) zameranú najmä na uplatňovanie Dohovoru OECD o boji s podplácaním zahraničných verejných činiteľov v medzinárodných obchodných transakciách (ďalej len „Dohovor“). Hodnotiaca správa Slovenskej republiky uvádza ako hlavné nedostatky pri vykonávaní Dohovoru nedostatočný súlad vnútroštátnej legislatívy a aplikačnej praxe s jednotlivými článkami Dohovoru, konkrétne definície zahraničného verejného činiteľa (čl. 1 Dohovoru). Požiadavka OECD v tejto veci smeruje k tomu, aby bola osoba v postavení zahraničného verejného činiteľa postihnuteľná na základe kritéria výkonu funkcie. Interpretácia čl. 1 ods. 4 písm. c) Dohovoru je širšia ako interpretácia spojenia “v spojitosti s výkonom funkcie” v platnom Trestnom zákone vo vzťahu k domácemu verejnému činiteľovi v tom zmysle, že podľa Dohovoru stačí, že osoba má postavenie zahraničného verejného činiteľa, aj keď v konkrétnej veci nemá právomoc vydať rozhodnutie. Na podklade uvedeného sa v novo navrhovanej definícií zahraničného verejného činiteľa, okrem iného dopĺňa odkaz na spáchanie trestného činu prostredníctvom využitia jej postavenia.
K bodu 38
Legislatívno-technická zmena, ktorou sa reaguje na zavedenie tripartície trestných činov (bod 6).
K bodom 39 až 41
Doplnením definície veci v § 130 sa reaguje na identifikované nedostatky predmetnej právnej úpravy z aplikačnej praxe. Ide predovšetkým o aplikačné problémy v súvislosti kvalifikáciou konaní založených na útokoch na peňažné prostriedky, ktoré nie sú v hotovosti, ale sú vedené na účtoch v bankách. V praxi ide o pomerne bežnú trestnú činnosť súvisiacu s neoprávneným nakladaním páchateľa s nematerializovanými peniazmi (napr. pri trestnom čine sprenevery).
K bodu 42
Návrhom sa reaguje na spoločenskú potrebu vyvodenia trestnej zodpovednosti voči majiteľom živočíchov, ktorí z nedbanlivosti porušia svoje povinnosti uložené všeobecne záväzným právnym predpisom (napr. v prípade psov je to zákon č. 282/2002 Z. z., ktorým sa upravujú niektoré podmienky držania psov v znení zákona č. 102/2010 Z. z.) v dôsledku čoho dôjde k napadnutiu inej osoby s následkom ublíženia na zdraví. V zmysle návrhu trestná zodpovednosť majiteľov živočíchov nevzniká, ak útoku živočícha predchádza jeho napadnutie alebo vyprovokovanie zo strany danej osoby, t. j. poškodeného.  Navrhovaný trestný čin je možné spáchať len ako nedbanlivostný (doplňujúca úprava k ustanoveniu § 158), pri úmyselnom použití živočícha na ublíženie na zdraví ide o trestný čin podľa § 156, prípadne pri úmysle smerujúcom k spôsobeniu ťažšieho následku podľa § 155 alebo § 145.
Návrh používa pojem „živočích“, ktorý je širší ako pojem „zviera“. Výklad pojmu „zviera“ nie je v právnom poriadku definovaný jednotne. Zákon č. 39/2007 Z. z. o veterinárnej starostlivosti v znení neskorších predpisov pojem „zviera“ nedefinuje priamo, ale s poukazom na ustanovenie § 22 ods. 5 uvedeného zákona možno vyvodiť, že za zviera sa považujú len živočíšne stavovce (okrem človeka), medzi ktoré patria cicavce, vtáky, plazy, obojživelníky a ryby. Takúto definíciu zvieraťa akceptuje aj skutková podstata trestného činu týranie zvierat podľa § 378 Trestného zákona a trestného činu zanedbanie starostlivosti o zvieratá podľa § 378a Trestného zákona. Z uvedeného vyplýva, že akýkoľvek iný živočích, ktorý nie je stavovcom, by na účely Trestného zákona nebol „zvieraťom“ (napr. hmyz). Vymedzenie navrhovaného § 158a len na útoky zvieraťa sa preto nepovažuje za dostatočné, nakoľko v praxi je celkom reálne možné, že vážne zranenie alebo smrť môžu byť spôsobené aj prostredníctvom iného živočícha, ktoré nie je stavovcom, napr.  jedovaté pavúky, škorpióny alebo bodavý hmyz, pričom tieto živočíchy sa na území Slovenska bežne chovajú a v dôsledku nedbanlivosti chovateľa môžu spôsobiť vážnu ujmu na zdraví alebo smrť človeka. 
Skutočnosť, že osoby, ktoré sú za živočíchov zodpovedné v zmysle príslušných právnych predpisov nenesú aj trestnoprávnu zodpovednosť za porušenie ustanovených povinností následkom čoho dochádza  k ublíženiu na zdraví inej osoby, vedie často k ľahostajnému postupu týchto osôb k plneniu uvedených povinností. Dôkazom sú opakujúce sa prípady útoku zvierat, najčastejšie psov na človeka.
Osobitnými kvalifikačnými znakmi sú spôsobenie ťažkej ujmy na zdraví alebo smrti (odsek 2).
K bodu 43
S ohľadom na požiadavky aplikačnej praxe sa navrhuje rozlíšenie psychických  a fyzických foriem týrania do samostatných odsekov. 

V platnej právnej úprave v odseku 1 písm. a) sú zahrnuté rôzne formy týrania blízkej a zverenej osoby, od fyzického týrania (bitie, kopanie, spôsobovanie popálenín, spôsobením rán) až po psychické týranie, ako je citové vydieranie, pohŕdavé zaobchádzanie, citové vydieranie, neustále sledovanie, vyvolávanie strachu alebo stresu a pod. Takáto právna úprava sa v praxi ukázala tak po vecnej, ako aj právnej a tiež legislatívnej stránke ako nevhodná nakoľko v jednom ustanovení spájala rôzne formy týrania, ktoré sú svojim spôsobom páchania ako aj následkami odlišné.

Z uvedených dôvodov sa navrhuje rozdelenie tejto skutkovej podstaty tak, že rôzne formy týrania upravuje v samostatných odsekoch čo prispeje k presnejšej a jednoduchšej kvalifikácií konania páchateľa.  

K bodom 44 až 46
S ohľadom na poznatky aplikačnej praxe pri stíhaní trestných činov krádeže a pretrvajúce problémy pri kvalifikácií konania obvinených pri výklade skutku krádeže vlámaním, pri ktorých bola spôsobená malá škoda (viď stanovisko trestnoprávneho kolégia Najvyššieho súdu SR č. Tpj 78/2011)  sa odstraňuje možnosť nesprávneho výkladu zákona pri frekventovanom trestnom čine, ktoré je zatiaľ eliminované stanoviskom Najvyššieho súdu Slovenskej republiky 116 čiastka 6/2012. Tak ako v iných obdobných prípadoch je potrebná úprava problematického (nesprávnu interpretáciu umožňujúceho) ustanovenia zákona.
K bodu 47
Navrhuje sa upraviť nová skutková podstata trestného činu spočívajúca v neoprávnenom vyrobení, používaní alebo prechovávaní overovacej značky meradla alebo zabezpečovacej značky meradla podľa § 2 písm. k) a l) zákona č. 142/2000 Z. z. o metrológii a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení zákona č. 431/2004 Z. z. na účel použiť ju ako pravú. Potreba ustanovenia navrhovanej novej skutkovej podstaty trestného činu je daná neustálym a výrazným nárastom protispoločenskej činnosti spočívajúcej v neoprávnenom odbere komodít ako elektrická energia, zemný plyn alebo voda, ktorý je podľa osobitných zákonov považovaný za neoprávnený práve v dôsledku porušenia alebo falšovania zabezpečenia proti neoprávnenej manipulácii s meradlom, ktorého funkciu plní overovacia značka meradla alebo zabezpečovacia značka meradla. Iba množstvo odhaleného neoprávnene odobratého zemného plynu v dôsledku poškodených, chýbajúcich alebo falšovaných značiek meradla dosiahlo v roku 2013 takmer 3 milióny m3 (ročná spotreba rodinného domu, ktorý využíva plyn na kúrenie je 1500-2500 m3). Možno pritom dôvodne predpokladať latentnosť páchania tejto trestnej činnosti, pričom odhalené prípady predstavujú iba „špičku ľadovca“ z celkového množstva všetkých takých skutkov. Orgány činné v trestnom konaní v súčasnosti nemôžu postihovať osoby, ktoré najmä organizovanou formou vykonávajú úpravy stavov počítadiel na meradlách spotreby uvedených komodít, a to ani pri zadržaní týchto osôb s nástrojmi (raznicami a značkami) umožňujúcimi neoprávnené označovanie meradiel overovacími značkami alebo zabezpečovacími značkami po úprave stavu meradiel. Prípady dokázaných falošných overovacích značiek a zabezpečovacích značiek následne postupujú okresným úradom na prejednanie priestupku, ktoré ich odložia záznamom a vo veci nevykonávajú žiadne šetrenie smerujúce k odhaleniu páchateľa. Navrhuje sa preto, aby trestným činom bolo samotné neoprávnené vyrobenie overovacej značky alebo zabezpečovacej značky, resp. raznice. Prísnejšie bude posudzovaný taký čin, ktorý bude vykonaný závažnejším spôsobom konania (napr. organizovanou skupinou) alebo z osobitného motívu (napr. na objednávku). Pokiaľ takým činom bude spôsobená škoda, pôjde o súbeh s trestným činom krádeže, nakoľko neoprávnené osadenie overovacej značky a zabezpečovacej značky je vykonávané po znížení stavu na počítadle meradla príslušnej komodity.
K bodu 48
Doplnením § 231 ods. 1, ktorým sa definuje trestný čin podielnictva o znaky nadobudnutia, držby a užívania veci, ktorá bola získaná trestným činom spáchaným inou osobou, resp. toho čo bolo za takú vec získane, sa reaguje na odporúčanie Výboru expertov Rady Európy týkajúcim sa hodnotenia opatrení proti praniu špinavých peňazí a financovania terorizmu (Moneyval) vznesené v rámci 4. kola hodnotenia Slovenskej republiky. Vo vzťahu k platnej právnej úprave bol v rámci tohto hodnotenia identifikovaný nedostatok vo vzťahu ku kriminalizácii konaní spojených s praním špinavých peňazí, ak sú spáchané s vedomím, že daný majetok pochádza z trestnej činnosti, a to aj vtedy, keď neexistuje úmysel zatajenia – čl. 6 ods. 1 písm. c) Dohovoru o praní špinavých peňazí, vyhľadávaní, zhabaní a konfiškácii ziskov z trestnej činnosti (ozn. č. 109/2002 Z. z.). Návrhom sa tento nedostatok odstraňuje.
K bodu 49
Navrhovaným ustanovením sa upravuje postihovanie neoprávneného výkonu činností regulovaných právnym poriadkom. Jedná sa o výkon činností zahrnutých pod § 2 ods. 2 písm. c) Obchodného zákonníka , teda povolaní, ktoré sú osobitnými predpismi regulované, na ktorých výkon sa vyžaduje splnenie osobitných kvalifikačných predpokladov a ktoré podliehajú osobitnému dohľadu. Cieľom je postihnúť konanie, ktorého snahou je obísť splnenie osobitným predpisom stanovené kritériá na výkon povolania. Na trestnosť konania sa nevyžaduje sústavnosť  jeho výkonu,  postačuje skutočnosť, že páchateľ požaduje za vykonávanie činnosti odmenu. Kvalifikované skutkové podstaty navrhovaného trestného činu sú totožné ako u súvisiaceho trestného činu neoprávneného podnikania. 
K bodu 50
S ohľadom na požiadavky aplikačnej praxe k identifikovaným problémom s  preukazovaním naplnenia zákonného znaku väčšieho množstva pri prečine nedovolenej výroby liehu podľa § 253 ods. 1 sa navrhuje viazať následok trestného činu na jeho rozsah v zmysle § 125 ods. 1 a nie na množstvo. Pre trestnosť činu sa navrhuje stanoviť malý rozsah, t.j. 266,- eur vyčíslený únikom na spotrebnej dani z liehu.   
K bodom 51 a 59             
Navrhuje sa vychádzajúc z príslušných ustanovení zákona č. 650/2004 Z. z. o doplnkovom dôchodkovom sporení a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov doplnenie ustanovenia o odkaz na príspevky na doplnkové dôchodkové sporenie za vymedzené kategórie zamestnancov a to konkrétne za zamestnanca, ktorý vykonáva prácu podľa § 2 ods. 2 písm. b) zákona č. 650/2004 Z. z. a má uzatvorenú účastnícku zmluvu, platí a odvádza príspevky na doplnkové dôchodkové sporenie zamestnávateľ. V danom prípade ide o zamestnancov vykonávajúcich tzv. "rizikové práce", pri ktorých má zamestnávateľ povinnosť zo zákona uzatvoriť zamestnávateľskú zmluvu, ako aj povinnosť platiť a odvádzať príspevky na doplnkové dôchodkové sporenie. Návrhom sa súčasne navrhuje zosúladenie použitej terminológie s platným právnym stavom podľa zákona č. 43/2004 Z. z. o starobnom dôchodkovom sporení a o zmene a doplnení niektorých zákonov. 
K bodom 52 a 54
V rámci plnenia úloh Akčného plánu boja proti daňovým podvodom na roky 2012 až 2016 sa navrhuje zvýšenie trestnej sadzby u trestných činoch skrátenia dane a poistného podľa § 216 a  neodvedenia dane a poistného podľa § 277 spáchaných vo veľkom rozsahu na úroveň obzvlášť závažného zločinu, t. j. na desať až pätnásť rokov trestu odňatia slobody; uvedené súčasne sleduje dosiahnutie súladu výšky trestov odňatia slobody v súvisiacej úprave trestného činu podvodu (§ 221 ods. 4 Tr. zák.). Návrh je výsledkom činnosti pracovnej skupiny vedenej v gescii ministerstva spravodlivosti k plneniu úloh Akčného plánu boja proti daňovým podvodom na roky 2012 až 2016 pre oblasť trestného práva.
K bodu 53
Navrhuje sa, aby sa za trestný čin považovala aj skutočnosť, ak príspevky na doplnkové dôchodkové sporenie, ktoré si zaplatia samotní účastníci doplnkového dôchodkového sporenia, bez ohľadu na to, či uvedení účastníci vykonávajú rizikové práce alebo nie, zamestnávateľ zadrží a neodvedie. Zároveň sa navrhuje zosúladenie použitej terminológie s platným právnym stavom podľa zákona č. 43/2004 Z. z. o starobnom dôchodkovom sporení a o zmene a doplnení niektorých zákonov. 
K bodom 55 až 58
V rámci plnenia úloh Akčného plánu boja proti daňovým podvodom na roky 2012 až 2016 sa navrhujú zmeny úpravy trestného činu daňového podvodu podľa § 277a. Návrhom sa zosuladzuje úprava čo do vymedzenia rozsahu trestného činu pre vznik trestnej zodpovednosti s daňovými trestnými činmi podľa § 276 a 277 a v tejto súvislosti sa dopĺňa nový štvrtý odsek v kategórií obzvlášť závažného zločinu ak je takýto čin spáchaný vo veľkom rozsahu alebo členom nebezpečného zoskupenia. Návrh je výsledkom činnosti pracovnej skupiny vedenej v gescii ministerstva spravodlivosti k plneniu úloh Akčného plánu boja proti daňovým podvodom na roky 2012 až 2016 pre oblasť trestného práva.
K bodu 60
Návrhom sa reaguje na rozsudok Súdneho dvora EÚ C-435/12 z 10. apríla 2014 vo veci ACI Adam BV a iní proti Stichting de Thuiskopie a Stichting Onderhandelingen Thuiskopie vergoeding, ktorý v označenej veci rozhodol o položených prejudiciálnych otázkach v tom zmysle, že čl. 5 ods. 2 v spojení s čl. 5 ods. 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti, ktoré upravujú výnimky a obmedzenia práva rozmnožovania, bránia takej vnútroštátnej úprave, ktorá nerozlišuje medzi rozmnoženinami na súkromné použitie vyhotovenými z legálneho zdroja a rozmnoženinami vyhotovenými z tzv. falšovaného alebo pirátskeho zdroja. Uvedený záver Súdneho dvora EÚ smeruje k otázke trestnosti vyhotovenia rozmnoženiny zverejneného diela ak je takáto rozmnoženina vyhotovená z nelegálneho zdroja. V zmysle zásady ultima ratio trestného práva a s  cieľom vyhnutia sa neprimeranému trestnému postihu osôb, ktoré vyhotovujú rozmnoženiny diela z nelegálnych zdrojov sa navrhuje doplnenie § 283 v tom zmysle, že neoprávnené vyhotovovanie rozmnoženiny zverejneného diela, umeleckého výkonu, zvukového záznamu alebo zvukovo-obrazového záznamu zakladá trestnú zodpovednosť až pri vzniku malej škody, teda škody vo výške 266,-EUR. 
K bodu 61
Navrhuje sa doplnenie absentujúceho odkazu na výbušninu do § 295 ods. 1 písm. a), ktorým sa definuje trestný čin nedovoleného ozbrojovania a obchodovania so zbraňami vo vzťahu k výrobe, dovozu, vývozu, preprave, zadovážení alebo prechovávaniu hromadne účinnej zbrane. Súčasná právna úprava však nepostihuje neoprávnenú výrobu, dovoz, vývoz, prevoz, prepravu, zadováženie ani prechovávanie výbušniny v akomkoľvek množstve. Vo vzťahu k výbušninám je trestné len ich hromadenie bez povolenia podľa písmena b). V súčasnosti je teda na jednej strane z trestnoprávneho hľadiska beztrestný páchateľ, ktorý si jednorazovo zadováži, či už výrobou, kúpou, alebo aj odcudzením, neobmedzené množstvo výbušnín, s výnimkou tých, ktoré možno považovať za komponent hromadne účinnej zbrane, a na strane druhej možno postihnúť páchateľa, ktorý si opakovane (postupne) zadovažuje a následne prechováva, t. j. hromadí minimálne množstvo výbušniny. Z uvedeného vyplýva neprijateľnosť súčasnej právnej úpravy v uvedenej oblasti jednak z hľadiska záujmov chránených Trestným zákonom, ako aj v porovnaní s úpravou prechovávania iných nebezpečných látok, napr. omamných a psychotropných a podobne. Navrhovaná zmena má za cieľ rozšíriť okruh trestnoprávne relevantných konaní oproti platnej úprave, ako aj úprave účinnej do 31.7.2004 tak, aby ustanovenie § 295 Trestného zákona zodpovedalo súčasným požiadavkám spoločnosti na trestnoprávnu ochranu pred neoprávneným nakladaním s výbušninami.
K bodom 62 a 63
S ohľadom na poznatky aplikačnej praxe sa navrhuje zmena § 298 a 299, ktorými sa definuje trestný čin nedovolenej výroby a držania jadrových materiálov, rádioaktívnych látok, vysoko rizikových chemických látok a vysoko rizikových biologických agensov a toxínov. Platné znenie týchto skutkových podstát je zavádzajúce a odborne nepresné, čo v praxi spôsobilo nesprávnu právnu kvalifikáciu protiprávneho konania. V praxi došlo k situáciám, kedy si orgány činné v trestnom konaní vysvetlili pojem „obdobný“ ako totožný a domnievali sa, že toto ustanovenie postihuje protiprávne nakladanie len s jadrovými materiálmi – ktorými sú len urán a plutónium. Protiprávne nakladanie s rádioaktívnymi materiálmi (napríklad rádioaktívne izotopy cézia, kobaltu a pod.) nepovažovali za trestný čin napriek ich rovnakým nebezpečným vlastnostiam. Zjavným úmyslom zákonodarcu pritom bolo postihovať protiprávne nakladanie s obidvomi druhmi materiálov, nakoľko u obidvoch ich nebezpečnosť spočíva v tej istej fyzikálnej vlastnosti – emitovaní ionizujúceho žiarenia. Návrhom sa táto nepresnosť textu zákona odstraňuje. 
Súčasne sa v súvislosti s realizáciou úloh vyplývajúcich zo Spoločného akčného plánu vlády Slovenskej republiky a vlády Spojených štátov amerických na boj proti nelegálnemu nakladaniu s jadrovými a rádioaktívnymi materiálmi a súvisiacimi technológiami (schválený uznesením vlády SR č.772/2011) navrhuje zvýšenie v prvých odsekoch až na šesť rokov. Jedným zo záverov expertných rokovaní v rámci Spoločného akčného plánu je, že vo všetkých týchto prípadoch orgány činné v trestnom konaní v začiatočnom štádiu vyšetrovania nedisponujú dostatočným množstvom konkrétnych informácií, predovšetkým o nebezpečnosti špecifického materiálu, ktorý má byť predmetom nelegálneho nakladania. S prihliadnutím na vysokú nebezpečnosť tohto druhu materiálov sa teda javí ako potrebné od začiatku uplatňovať osobitné inštitúty podľa Trestného poriadku (agent, ITP atď.), bez ktorých nie je možné pri týchto špecifických prípadoch zhromažďovať potrebné dôkazy. Z tohto dôvodu sa navrhuje zvýšenie hornej hranice trestnej sadzby už v prvom odseku na šesť rokov.
K bodom 64 až 85
Návrhmi sa odstraňuje transpozičný deficit vo vzťahu k právne záväzným aktom Európskej únie, konkrétne k : 
-	smernici EP a Rady 2008/99/ES z 19. novembra 2008 o ochrane životného prostredia prostredníctvom trestného práva, a
-	smernici EP a Rady 2009/123/ES z 21. októbra 2009, ktorou sa mení a dopĺňa smernica 2005/35/ES o znečisťovaní mora z lodí a o zavedení sankcií za porušenia.
Transpozičný deficit právnej úpravy Slovenskej republiky bol identifikovaný zo strany Európskej komisie v rámci EU Pilot-u č. 5645/13/JUST zo 7. októbra 2013, a to konkrétne vo vzťahu k: 
-	trestnému činu nedovolenej výroby a držania jadrových materiálov, rádioaktívnych látok, vysoko rizikových chemických látok a vysoko rizikových biologických agensov a toxínov podľa § 298 - doplnenie znaku neoprávneného ukladania a odstránenia, resp. likvidácie takýchto materiálov (bod 62), 
-	trestnému činu ohrozenia a poškodenia životného prostredia podľa § 300 a 301 – doplnenie následku trestného činu, ktorým je vydanie iného do nebezpečenstva ťažkej ujmy na zdraví alebo smrti (bod 64 a súvisiace zmeny v bodoch 65 až 71),
-	trestnému činu neoprávneného nakladania s odpadmi podľa § 302 - doplnenie nedbanlivostnej formy spáchania trestného činu  a doplnenie následku trestného činu, ktorým je vydanie iného do nebezpečenstva ťažkej ujmy na zdraví alebo smrti -  body 72 a 73, 
-	trestnému činu neoprávneného vypúšťania znečisťujúcich látok podľa § 302a – doplnenie znaku opakovania protiprávneho konania pre vyvodenie trestnej zodpovednosti (bod 74),
-	trestnému činu porušovania ochrany vôd a ovzdušia podľa § 303 a 304 - doplnenie následku trestného činu, ktorým je vydanie iného do nebezpečenstva ťažkej ujmy na zdraví alebo smrti (body 75 až 80), 
-	trestnému činu  podľa § 304a – doplnenie nového trestného činu neoprávnenej výroby a iného nakladania s látkami poškodzujúcimi ozónovu vrstvu (bod 81),
-	a trestnému činu porušovania ochrany rastlín a živočíchov podľa § 305 doplnenie nedbanlivostnej formy spáchania trestného činu a doplnenia znaku neoprávnenej držby (bod 82)  a znaku držby chránenej rastliny alebo chráneného živočícha, alebo exempláru (bod 85).
V bode 83 sa súčasne navrhuje v platnom písmene c) v súlade s požiadavkami smernice 99/2008/ES k trestnoprávnej ochrane pred závažným poškodením biotopu v chránenej lokalite, nahradiť odkaz na prírodný biotop (viď § 2 ods. 2 písm. s) zákona č. 543/2002 Z. z. o ochrane prírody a krajiny v znení neskorších predpisov) a v bode 84 sa s ohľadom na požiadavky aplikačnej praxe precízuje znenie písmena a) v § 305 ods. 3 vo vzťahu k exemplárom.  
K riešeniu uvedených transpozičných deficitov viď aj priložené tabuľky zhody k označeným smerniciam v prílohe materiálu. 
K bodom 87 až 90
Navrhované zmeny reagujú na zmenu definície zahraničného verejného činiteľa v § 128 ods. 2 (bod 40) ako vyplynuli z  Fázy 3 hodnotenia Slovenskej republiky Pracovnou skupinou OECD pre úplatkárstvo v medzinárodných obchodných transakciách (WGB) zameranú najmä na uplatňovanie Dohovoru OECD o boji s podplácaním zahraničných verejných činiteľov v medzinárodných obchodných transakciách (ozn. č. 318/1999 Z. z.). Podstatou týchto zmien je vypustenie § 331 a § 335, ktoré sú s ohľadom na širšiu definíciu zahraničného verejného činiteľa zahrnuté do platných ustanovení § 330, resp. § 334. Návrhom súčasne dochádza k želanému zjednodušeniu právnej úpravy postihovania trestných činov korupcie v prípade zahraničných verejných činiteľov.
K bodom 91 až 94 a 96
Ide o legislatívno-technické zmeny reagujúce na zavedenie tripartície trestných činov (bod 6) a z toho vyplývajúcej potreby doplnenia odkazu na novú kategóriu obzvlášť závažného zločinu v definíciách niektorých trestných činov uvedených v Osobitnej časti Trestného zákona.
K bodu 95
Navrhuje sa doplnenie kvalifikačného znaku spáchania trestného činu krivého obvinenia podľa § 345 o spáchanie tohto trestného činu v procesnom postavení spolupracujúceho obvineného, ktorý koná jednak v úmysle privodiť trestné stíhanie inému a súčasne v úmysle využiť pre seba výhody vo vlastnom trestnom konaní zneužitím postavenia spolupracujúceho obvineného.  
K bodu 97
Otázka zahladenia odsúdenia nie je otázkou trestnosti činu alebo ukladania trestu, preto nespadá pod rozsah úpravy ustanovenia § 2 ods. 1 Trestného zákona  a Čl. 50 ods. 6 Ústavy SR. Pri rozhodovaní o zahladení odsúdenia sa teda použije zákon účinný v čase rozhodovania súdu. Nezodpovedalo by však princípom spravodlivosti a právneho štátu (Čl. 1 ods. 1 Ústavy SR), ak by sa doba vedenia riadneho života, potrebná pre zahladenie odsúdenia, už plynúca pred nadobudnutím účinnosti navrhovaného zákona, v dôsledku zmenenej úpravy predĺžila pri trestoch prevyšujúcich desať rokov, pri ktorých bola táto doba doteraz určená ustanovením § 92 ods.1 písm. a).
K Čl. II
(návrh zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 301/2005 Z. z. Trestný poriadok v znení neskorších predpisov)
K bodu 1
Povinnosť podľa ustanovenia § 2 ods. 10 sa vzťahuje len na orgány činné v trestnom konaní, ktorými podľa ustanovenia § 10 ods. 1 sú prokurátor a policajt, nie aj súd. Dôkazné bremeno v konaní pred súdom znáša prokurátor, ktorý zastupuje štát v spore s obvineným, resp. obžalovaným pred nezávislým a nestranným súdom. Hoci zo žiadneho ustanovenia zákona nevyplýva, že by súd mal povinnosť iniciatívne vykonávať dôkazy, ktoré žiadna zo strán nenavrhla (vykonať takýto dôkaz je právom, ale nie povinnosťou súdu), k takejto povinnosti evokujú slová „spravodlivé rozhodnutie“. Okrem iného, podľa čl. 6 ods. 1 Dohovoru je garantované „spravodlivé konanie“, a to rovnosťou strán v súdnom konaní (§ 2 ods. 14), nie je však garantované „spravodlivé rozhodnutie“, ktoré sa ako výsledok spravodlivého konania predpokladá. Zároveň je potrebné poznamenať, že hodnotenie „spravodlivosti“ rozhodnutia je vždy závislé od dopadu súdneho výroku na očakávania jednotlivých strán a verejnosti. Navrhovaná zmena výrazne posilní kontradiktórny charakter súdneho konania, a tým prispeje k jeho zrýchleniu.
K bodu 2 
Spolu s navrhovanou zmenou ustanovenia § 2 ods. 10 v bode 1 sa vytvára priestor na prehĺbenie kontradiktórnosti súdneho konania. V spojitosti so zmenou ustanovenia § 273 (bod 100) sa limituje iniciatívne dokazovanie súdu pri súčasnom prehĺbení zodpovednosti prokurátora ako žalobcu – v zmysle už starorímskeho pravidla „kto tvrdí (žaluje), nech to dokáže“ – za výsledok súdneho konania. Zdôrazňuje sa tak oprávnená požiadavka, aby podaná obžaloba bola v potrebnom rozsahu opretá o prokurátorom predložené dôkazy.
K bodu 3
Požadovaná zmena reaguje na identifikované aplikačné problémy, ktoré platné znenie ustanovenia spôsobuje v praxi. Uvedená úprava nezodpovedá nielen potrebám praxe, ale ani judikatúre medzinárodných súdov, ktorá v týchto prípadoch akceptuje obmedzenie osobnej slobody na nevyhnutný čas, t.j.  maximálne na niekoľko hodín. S odkazom na platné znenie sa v súvislosti s informáciou, či osoba požíva imunity a výsady podľa medzinárodného práva vyžaduje stanovisko Ministerstva spravodlivosti SR, ktoré vychádza zo stanoviska Ministerstva zahraničných vecí a európskych záležitosti SR.  Nakoľko MZVaEZ SR je jediným orgánom, ktorý disponuje potrebnými informáciami, je MS SR iba určitým medzičlánkom, ktorý nedisponuje relevantnými  informáciami a jeho ingerencia v tejto veci neodôvodnene predlžuje poskytnutie potrebnej informácie orgánom činným v trestnom konaní a súdu. Uvedená zmena má za cieľ zjednodušenie a najmä zrýchlenie celého procesu.
Súčasne sa vypúšťa odkaz na cudzích štátnych príslušníkov, nakoľko napr. honorárnym konzulom cudzieho štátu v Slovenskej republike môže byť i občan Slovenskej republiky.
K bodu 4
Navrhuje sa, aby vyšetrovateľovi čakateľovi bolo priznané postavenie orgánu činného v trestnom konaní. Súčasne sa navrhuje, aby bola vymedzená vecná príslušnosť vyšetrovateľa čakateľa na skrátené vyšetrovanie o prečinoch v rozsahu ako pre vyšetrovateľa PZ. Z hľadiska právnej a skutkovej náročnosti skutkov, o ktorých vykonáva skrátené vyšetrovanie, sú tu odôvodnené predpoklady, že skrátené vyšetrovanie môže vykonávať aj vyšetrovateľ čakateľ. Súčasne sa navrhuje, aby vyšetrovateľ čakateľ mohol vykonávať niektoré úkony vyšetrovania, ktoré ustanoví výnos Ministerstva vnútra Slovenskej republiky (v súčasnej dobe Výnos MV SR č. 46 z 20. apríla 2005, ktorým sa ustanovuje rozsah činnosti vyšetrovateľa čakateľa vo vyšetrovaní). Predmetná úprava v neposlednom rade prispeje k primeranej odbornej teoretickej a praktickej príprave policajta na výkon funkcie vyšetrovateľa PZ a sekundárne prinesie očakávaný efekt v podobe skvalitnenia prípravného konania v zmysle jeho rýchlosti, kvality a zákonnosti. Príslušník PZ vykonávajúci skrátené vyšetrovanie ako poverený príslušník PZ vo väčšine prípadov neabsolvoval špecializované vzdelanie a vyšetrovateľ – čakateľ absolvoval vysokoškolské vzdelanie II. stupňa a počas čakateľskej praxe absolvuje špecializované policajné vzdelanie. Ide o úpravu obdobnú, ako je to pri asistentoch prokurátora.
K bodu 5
Platné znenie v časti ustanovenia § 10 ods. 8 písm. e) je koncipované ako oprávnenie smerujúce k objasňovaniu skutočností dôležitých pre trestné konanie o trestných činoch spáchaných príslušníkmi Zboru väzenskej a justičnej stráže vo všeobecnosti, teda nielen v súvislosti s výkonom ich štátnej služby. Návrhom sa rieši spor v príslušnosti konania orgánov činných v trestnom konaní podľa základných zásad miestnej, vecnej a funkčnej príslušnosti, pričom tieto zásady sú navzájom v pomere subsidiarity. Príslušnosť podľa miesta spáchania trestného činu je prvotná, a teda má prednosť pred príslušnosťou určenou podľa ostatných zásad. 
K bodu 6
Legislatívno-technická zmena vyvolaná návrhom v bode 4. 
K bodu 7
Legislatívno-technická zmena vyvolaná zavedením tripartície trestných činov (čl. I bod 6) spočívajúca v doplnení odkazu na novo definovanú osobitnú kategóriu obzvlášť závažného zločinu.
K bodu 8
Legislatívno-technická zmena vyvolaná zmenami v súvisiacom ustanovení § 115 (bod 40 až 43).
K bodom 9 až 11
Navrhuje sa vypustenie neaktuálnych odsekov 2 až 4 v § 16 z dôvodu zrušenia vojenských súdov zákonom č. 59/2009 Z. z., ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 757/2004 Z. z. o súdoch a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení zákona č. 517/2008 Z. z. a o zmene a doplnení niektorých zákonov. V bodoch 10 a 11 ide o legislatívno-technicky zmeny spočívajúce vo vypustení ďalších súvisiacich ustanovení.  
K bodu 12
Legislatívno-technická zmena, vyvolaná zavedením tripartície trestných činov (čl. I bod 6).
K bodu 13
Návrh zmeny v  § 21 ods. 1 má ambíciu výrazne prispieť k eliminácii prieťahov súdneho konania; ide o reakciu na prípady, kedy napr. súd po dlhom dokazovaní vylúči vec hoci len proti jednému z obžalovaných na samostatné konanie. Podľa platnej právnej úpravy musí vykonať celé dokazovanie vo vzťahu k vylúčenej osobe odznova, hoci dôkazy v pôvodne spoločnej veci boli aj v tomto rozsahu vykonané procesne bezchybným a zákonným spôsobom. Navrhuje sa,  aby úkony vykonané pred vylúčením veci mali rovnaké účinky ako úkony vykonané po vylúčení veci; v súdnom konaní však len vtedy  ak vec nebude prejednaná iným samosudcom alebo senátom v inom zložení a súčasne ak obžalovaný so zmenou samosudcu alebo zmenou v zložení senátu nebude súhlasiť.
K bodu 14 
Návrhom sa riešia účelové námietky zaujatosti a návrhy na odňatie veci príslušnému súdu, ktoré sú významným faktorom k vzniku prieťahov v konaní s cieľom zrýchlenia vybavovania vecí a zúženia priestoru k obštrukciám v rámci trestného konania. Obe skupiny týchto námietok tvoria nežiaduce prekážky brániace súdu v plynulosti konania a v rozhodovacej činnosti. Skoršími zákonnými úpravami síce došlo k čiastočnému obmedzeniu možností podávania účelových námietok zaujatosti, teda tých, ktorých jediným cieľom je spôsobovať prieťahy a odiaľovať rozhodnutie súdu v danej veci. Námietky zaujatosti voči konkrétnym sudcom však obvinení nahradili návrhmi na delegáciu/odňatie veci, ktoré sú spravidla odôvodňované všeobecnou námietkou zaujatosti voči všetkým sudcom príslušného súdu. Po podaní takéhoto návrhu musí sudca procesne zabezpečiť do spisu vyjadrenie všetkých sudcov daného súdu (i tých, ktorí súdia na inom úseku), hoci nie sú vo veci zákonnými sudcami, a následne spis predložiť na rozhodnutie nadriadenému súdu. Takýto postup má negatívny vplyv nielen na plynutie lehoty väzby (a tým na možnosť prepustenia na slobodu v dôsledku uplynutia väzobnej lehoty pri pretrvávaní dôvodov väzby), ale aj  na plynutie času, ktoré sťažuje dokazovanie. Z uvedených dôvodov sa navrhuje nové znenie odseku 3, na základe ktorého sa bude vyžadovať konkrétne odôvodnenie námietok voči všetkým namietaným sudcom príslušného súdu, resp. uvedenie takého iného konkrétneho dôležitého dôvodu, ktorý je spôsobilý prelomiť zákonom danú príslušnosť súdu. Navrhuje sa, aby súd o všeobecnej, vecne nepodloženej „námietke“, resp. „dôležitom dôvode“ nemusel zdĺhavo a neúčelne procesne konať, o čom vhodným spôsobom (ústne, elektronicky, listom) navrhovateľa upovedomí.
K bodu 15
Lgislatívno-technická úprava vnútorného odkazu v nadväznosti na navrhovanú zmenu znenia ustanovenia § 16 (bod 9).
K bodu 16
V súčasnosti je príslušnosť na vydanie príkazu na sledovanie osôb a vecí, na použitie informačno-technických prostriedkov a na použitie agenta upravená rozdielne v ustanovení § 24 ods. 4 a § 539 ods. 1. S ohľadom na identifikované problémy aplikačnej praxe sa navrhuje v tomto ustanovení jednoznačne upraviť postavenie ustanovenia § 539 ods. 1 ako lex specialis k úprave uvedenej v ustanovení § 24. Pokiaľ ide o príkaz na oznámenie údajov o telekomunikačnej prevádzke podľa § 116, navrhuje sa, aby o takomto príkaze mohol rozhodovať každý okresný súd.
K bodu 17
Návrhom sa reaguje na identifikované problémy aplikačnej praxe, v rámci ktorej vznikajú spory o vecnú príslušnosť v prípadoch rozhodovania o návrhu prokurátora o vzatí obvineného do väzby.
K bodu 18
Návrhom sa transponuje Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní do právneho poriadku Slovenskej republiky – viď Tabuľka zhody.
K bodu 19
Nie je vhodné a účelné, aby z rozhodovania na súde vyššieho stupňa boli vylúčené subjekty, ak sa zúčastnili akéhokoľvek rozhodovania na súde nižšieho stupňa v danej veci. Zásadne by malo ísť o vylúčenie z takého rozhodovania, na ktorom sa podieľali na súde nižšieho stupňa a toto rozhodnutie preskúmava vyšší súd, resp. v ktorom priamo alebo nepriamo sa riešila otázka viny, právneho posúdenia skutku alebo otázka trestu či ochranného opatrenia ukladaného za predmetný skutok.
K bodu 20
Návrhom sa dopĺňa povinnosť na odôvodnenie námietky zaujatosti strany  a súčasne sa navrhuje do zákona explicitne zapracovať povinnosť upovedomiť stranu (ústne, elektronicky, listom a pod.) o tom, že o jej návrhu sa v zmysle ustanovenia § 32 ods. 6 nebude konať.
K bodu 21
Uvedená zmena smeruje k zosúladeniu právnej úpravy v tejto časti s ustanovením § 213. Právo vypočúvať svedkov kladením otázok má obvinený nielen v konaní pred súdom, ale aj v prípravnom konaní.
K bodom 22 a 23
Návrhom sa transponuje Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní do právneho poriadku Slovenskej republiky v časti spôsobu a obsahu poučenia obvineného a osobitne pre obvineného, resp. podozrivého ak je ich osobná sloboda obmedzená  – viď Tabuľka zhody.
K bodu 24
Ide o návrat k pôvodnej úprave vylúčenia pôsobenia obhajcu v konaní pred súdom v zákonom stanovených prípadoch. Verejný záujem na efektívnom fungovaní právneho systému vyžaduje, aby každý mohol získať odbornú právnu radu vo veci svojich práv, záväzkov a povinností. V záujme zabezpečenia takejto pomoci musí komunikácia medzi advokátmi a ich klientmi prebiehať celkom bez zábran. V praxi však nemožno očakávať, že komunikácia bude otvorená, pokiaľ existuje možnosť, že advokát bude prinútený odhaliť obsah svojej komunikácie s klientom, a to na úkor klienta a proti jeho vôli. Povinnosť mlčanlivosti vzniká v okamihu prvého kontaktu s potenciálnym klientom, teda momentom, v ktorom sa  advokát dozvie o okolnostiach súvisiacich s budúcim poskytnutím či poskytovaním právnych služieb. Táto povinnosť existuje počas celého trvania vzťahu advokáta s klientom a trvá dovtedy, pokiaľ advokáta povinnosti mlčanlivosti nezbaví klient, alebo nenastane situácia, s ktorou zákon spája prelomenie povinnosti mlčanlivosti. Povinnosť mlčanlivosti sa nikdy nepremlčuje, pretrváva aj po skončení poskytovania právnych služieb klientovi, prípadne po jeho smrti (fyzická osoba) alebo po jeho zániku (právnická osoba). Povinnosť mlčanlivosti advokáta pretrváva aj vtedy, ak má advokát pozastavený výkon advokácie alebo ju prestal vykonávať.
Zákon o advokácii v ustanovení § 23 ods. 9 stanovuje pre trestné právo prielom do povinnosti mlčanlivosti len v jednom prípade, kedy „povinnosť zachovávať mlčanlivosť sa nevzťahuje na prípad, ak ide o zákonom uloženú povinnosť prekaziť spáchanie trestného činu“. Zo všeobecnej povinnosti vypovedať ako svedok v trestnom konaní ustanovenie  § 129 odsek 2 Tr. por. ustanovuje výnimku v tých prípadoch, kedy je svedok viazaný povinnosťou mlčanlivosti - v súlade s § 23 ods. 9 zákona o advokácii. Trestný poriadok v ustanovení § 129 ods. 3 ustanovuje z predmetnej povinnosti mlčanlivosti výnimku, podľa ktorej sa uvedený zákaz výsluchu nevzťahuje na svedeckú povinnosť týkajúcu sa trestného činu, ktorý má advokát povinnosť prekaziť podľa Trestného zákona.
K bodu 25
Návrhom sa rozširuje okruh konaní, u ktorých zákon ustanovuje povinnú obhajobu o konanie, v ktorom súd rozhoduje o detencii. Návrh reaguje na skutočnosť, že podľa ustanovení § 81 a § 82 Trestného zákona a § 462 a 463 Trestného poriadku osoba, o ktorej sa rozhoduje o umiestnení do detenčného ústavu, prípadne o jej zotrvaní v ňom, je týmto rozhodnutím obmedzená na osobnej slobode. Z dôvodu, že o umiestnení do detenčného ústavu možno rozhodnúť aj po výkone trestu odňatia slobody, resp. po jeho prerušení, nemusí byť dotknutá osoba osobou, u ktorej vzniká právo na povinnú obhajobu v zmysle § 37 ods. 1 písm. a) až e).
K bodu 26
Návrhom sa zosúladzuje lehota na doplnenie odôvodnenia odvolania s lehotou na podanie odvolania.
K bodu 27
Navrhovanou úpravou sa rozširuje možnosť prokurátora, obvineného alebo obhajcu mladistvého obvineného podať sťažnosť proti uzneseniu súdu, aj v prípade uvedenom v ustanovení § 238 ods. 3. Účelom tejto zmeny je zabezpečiť bezodkladné rozhodnutie o väzbe obvineného.
K bodu 28
Navrhovanou úpravou sa rieši situácia, keď sa po zadržaní podozrivej osoby rozptýli podozrenie, ktoré viedlo k zásahu do jej osobnej slobody, ešte pred jej vypočutím. V takomto prípade takúto osobu prepustí zo zadržania písomným opatrením policajt, a to bez jej predchádzajúceho vypočutia.
K bodu 29
Legislatívno-technická úprava textu zákona.
K bodom 30 až 32
Návrhom sa reaguje na identifikované problémy aplikačnej praxe v súvislosti s vrátením veci zaistenej pri obhliadke miesta činu. Vrátenie takejto veci sa bude realizovať formou rozhodnutia podľa § 97 ods. 4 Trestného poriadku (bod 30). V bodoch 31 a 32 sa rieši aplikačný problém v prípade vydaných, odňatých alebo prevzatých omamných látok, psychotropných látok, jedov, prekurzorov, jadrového alebo iného obdobného rádioaktívneho materiálu, alebo vysokorizikovej chemickej látky, nepovolených liekov, anabolík alebo iných prostriedkov s anabolickým účinkom. V súčasnosti sa v prípade týchto látok čaká spravidla až na právoplatné skončenie trestného stíhania a splnenie podmienok uvedených v ustanovení § 98 ods. 3, čo v praxi spôsobuje problémy so skladovaním týchto látok. Z tohto dôvodu sa navrhuje, aby v prípade, ak orgán činný v trestnom konaní alebo súd dospeje k záveru, že pre ďalšie konanie nie sú tieto látky potrebné, mohli byť zničené už v priebehu trestného stíhania. Navrhuje sa, aby o takomto postupe rozhodoval predseda senátu a v prípravnom konaní prokurátor alebo policajt a to uznesením, proti ktorému je prípustná sťažnosť, ktorá má odkladný účinok (bod 32).
K bodom 33 a 34
Návrhom sa reaguje poznatky z aplikačnej praxe, v rámci ktorých došlo pri domovej prehliadke alebo prehliadke iných priestorov a pozemkov k porušenie zákonom stanovenej povinnosti mlčanlivosti advokáta vo vzťahu k jeho klientom, hoci išlo o veci nesúvisiace s dôvodmi, pre ktoré bola domová prehliadka nariadená. Cieľom návrhu je predchádzať týmto porušeniam  prostredníctvom povinnosti zabezpečenia účasti osoby poverenej Slovenskou advokátskou komorou na týchto úkonoch.
K bodom 35 a 38
Legislatívno-technické zmeny, vyvolané zavedením tripartície trestných činov (čl. I bod 6).
K bodu 36
Navrhuje sa doplnenie podmienok, ktoré umožňujú sledovanie osôb a vecí, vyhotovovanie obrazových, zvukových alebo obrazovo zvukových záznamov a odpočúvanie a zaznamenávanie telekomunikačnej prevádzky, čím sa smeruje k prehĺbeniu zásady primeranosti a zdržanlivosti, ako aj subsidiarity použitia týchto procesných inštitútov.
K bodu 37
Návrhom sa reaguje na identifikované aplikačné problémy v praxi. Pri aplikácií medzinárodnej zmluvy realizáciou cezhraničného sledovania sa stáva, že príslušné justičné orgány sa o vykonávanom cezhraničnom sledovaní dozvedia až po prekročení štátnej hranice, pričom je potrebné formálne rozhodnúť aj o tom časovom úseku, ktorý už prebehol. Zvyčajne zahraničné policajné orgány poverené sledovaním využívajú aj informačno-technické prostriedky a justičné orgány Slovenskej republiky sa dostávajú do formálno-právnej patovej situácie, pretože existujúca právna úprava takýto postup neumožňuje (dodatočné rozhodnutie). S uvedenou situáciou sa tak vysporiada navrhované znenie nového odseku 12.
K bodu 39
Návrhom sa zosúlaďuje právna úprava pre vyhotovovanie obrazových, zvukových alebo obrazovo zvukových záznamov s právnou úpravou odpočúvania a zaznamenávania telekomunikačnej prevádzky v § 115.
K bodom 40 až 43
Návrhom dochádza k zosúladeniu právnej terminológie uvedeného ustanovenia s ustanoveniami zákona č. 351/2011 Z. z. o elektronických komunikáciách v znení neskorších predpisov (§ 14 ods. 2 písm. j) a § 63 ods. 7 a zákona č. 166/2003 Z. z. o ochrane súkromia pred neoprávneným použitím informačno-technických prostriedkov a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov). Z logického a jazykového hľadiska pojem „záznam“ nevyjadruje samotný časový dej (úsek) zaznamenávania ako činnosti, ktorá prirodzene nespočíva len v jednorazovom úkone. Súčasne sa v odseku 1 reaguje na zavedenie tripartície trestných činov (čl. I bod 6) a z toho vyplývajúcu potrebu doplnenia odkazu na novú kategóriu obzvlášť závažného zločinu. V bode 43 sa v súlade s ustanoveniami zákona č. 351/2011 Z. z. o elektronických komunikáciách v znení neskorších predpisov dopĺňa povinnosť súdu, resp. sudcu, ktorý vydal príkaz na odpočúvanie a záznam telekomunikačnej prevádzky, skúmať trvanie dôvodov, ktoré viedli k vydaniu príkazu a v prípade, že takéto dôvody pominuli, povinnosť bezodkladne rozhodnúť o jeho ukončení.      
K bodu 44
Navrhuje sa zmena ustanovenia § 116, ktorý sa aj pojmovo a samostatným názvom navrhuje odlíšiť od označenia ustanovenia § 115. V porovnaní s platným znením ustanovenia § 116 sa precíznejšie upravujú podmienky použitia tohto inštitútu, nakoľko sa dopĺňa aj podmienka proporcionality (ak nemožno sledovaný účel dosiahnuť inak alebo inak by bolo jeho dosiahnutie podstatne sťažené). Pri navrhnutí hranice závažnosti trestného činu bol vzatý do úvahy záujem na ochrane ľudského života a zdravia pred vážnym poškodením a pri navrhnutí hranice troch rokov bola vzatá do úvahy trestná sadzba pri úmyselných trestných činoch rozširovania detskej pornografie podľa § 369 ods. 1, neposkytnutia pomoci podľa § 178, (napr. pri úteku vodiča z miesta dopravnej nehody), obmedzovania osobnej slobody podľa § 183 ods. 1 Trestného zákona, pri ktorých môže byť lokalizácia počítača alebo mobilného telefónu dôležitým dôkazom tak v prospech, ako i v neprospech páchateľa a pri ktorých záujmy chránené Trestným zákonom prevyšujú nad záujmom na ochrane práva na ochranu osobných údajov, ktoré je súčasťou práva na rešpektovanie súkromného života zakotveného v článku 7 Charty základných práv Európskej únie.
K bodom 45 a 46
Legislatívno-technické zmeny, vyvolané zavedením tripartície trestných činov (čl. I bod 6).
K bodu 47
Navrhovaným doplnením § 119 sa reaguje na závery Analýzy možnosti zavedenia inštitútu finančného vyšetrovania, ktoré by bol orgán činný v trestnom konaní povinný začať za presne vymedzených podmienok, ktorú pripravilo ministerstvo spravodlivosti v rámci plnenia úloh Akčného plánu boja proti daňovým podvodom na roky 2012 až 2016 a predložilo na vedomie vláde SR (rokovanie vlády SR z 18. septembra 2013). Predložený návrh predstavuje kompromisný návrh zúčastnených rezortov k  zvýšeniu efektívnosti využívania procesných inštitútov trestného konania a k ukladaniu trestov, ktorými sa postihuje majetok páchateľov najmä ekonomickej trestnej činnosti.
K bodom 48 a 50
V súlade so odsekom 1 § 120 a § 128 sa dopĺňa odkaz na povinnosť upozorniť svedka aj v odsekoch 2 označených ustanovení. Zmena má prispieť k zrýchleniu konania, nakoľko bez takéhoto upozornenia nebolo možné obvineného/svedka postihnúť poriadkovou pokutou.
K bodom 49 a 51
Navrhuje sa u výsluchu obvineného a svedka možnosť priebeh úkonu zaznamenať technickými zariadeniami; uvedeným sa umožní efektívnejšia kontrola priebehu výsluchu a zákonnosti výsluchu obvineného/svedka a to najmä v tých prípadoch, ak obvinený/svedok namieta zákonnosť postupu orgánov činných v trestnom konaní, prípadne súdu pri vykonaní takého úkonu.
K bodu 52
Legislatívno-technická zmena, vyvolaná zavedením tripartície trestných činov (čl. I bod 6).
K bodu 53
Navrhované doplnenie je potrebné vzhľadom k obsahu navrhovanej zmeny ustanovenia § 326 ods. 1 (bod 115), ktorá sa týka procesnej formy konania odvolacieho súdu.
K bodu 54
Legislatívno-technická zmena v súvislosti s vypustením § 16 ods. 2 až 4 (bod 9).
K bodu 55
Ide o reakciu na prípady, kedy súd v senátnej veci odročí pojednávanie pre vyhlásenie rozsudku, na ktoré sa však nedostaví obžalovaný, na základe čoho v zmysle ustanovenia § 252 ods. 3 takto odročené hlavné pojednávanie nemožno vykonať. Obdobne ak súd vytýči hlavné pojednávanie na niekoľko pojednávacích dní a po skončení pojednávacieho dňa preruší hlavné pojednávanie do nasledujúceho dňa, v hlavnom pojednávaní nemožno pokračovať, ak sa ďalší deň obžalovaný nedostaví.
K bodom 56 a 57
Aktualizujú sa doterajšie ustanovenia o čiastočnej právoplatnosti a vykonateľnosti rozsudku tak, aby zodpovedali princípu oddeleného prieskumu len odvolaním napadnutých výrokov rozsudku (platiacim s výnimkami), ktorý je relevantný od nadobudnutia účinnosti rekodifikovaného Trestného poriadku; ustanovenie § 183 však bolo prevzaté bez zmeny zo starého Trestného poriadku (zákon č. 141/1961 Zb. v znení neskorších predpisov).
K bodom 58 až 60
V súvislosti s navrhovanou zmenou ustanovenia § 403 (bod 147) sa rieši problematika rozhodovania o väzbe pri obnove konania, ktoré je spojené s rozhodovaním o povolení obnovy konania. Podľa tejto úpravy sa nadriadeným súdom zruší rozhodnutie o väzbe aj bez podania sťažnosti, ak nadriadený súd zruší rozhodnutie o povolení obnovy konania – akékoľvek rozhodnutie o väzbe je v takom prípade nadbytočné a nevykonateľné.
K bodu 61
Návrhom sa konkretizujú podmienky pre vydanie písomného potvrdenia o prijatí trestného oznámenia a postup pri ústnom podaní trestného oznámenia.
K bodom 62 a 63
Legislatívno-technická zmena, vyvolaná zavedením tripartície trestných činov (čl. I bod 6).
K bodu 64
Návrhom sa rozširuje okruh prečinov, o ktorých sa bude vykonávať vyšetrovanie.
K bodom 65 až 68
Legislatívno-technické zmeny v súvislosti s návrhom v bode 4.  Návrhom v bode 67 sa sledujú požiadavky aplikačnej praxe, aby skrátené vyšetrovanie o trestnom čine zanedbania povinnej výživy podľa § 207 Trestného zákona mohol vykonávať poverený príslušník  aj vo vzťahu k odseku 3, ktorého horná hranica trestu odňatia slobody prevyšuje tri roky.
K bode 69
Legislatívno-technická zmena, vyvolaná zavedením tripartície trestných činov (čl. I bod 6).
K bodu 70
Legislatívno-technická úprava textu – formulačné spresnenie textu.  
K bodu 71
Upresňujú sa podmienky dozoru prokurátora, ktorý je na základe žiadosti povinný preskúmať postup policajta v priebehu vyšetrovania alebo skráteného vyšetrovania. V prípade opätovnej žiadosti sa ňou bude prokurátor zaoberať iba v takom prípade, ak bude obsahovať nové skutočnosti. Ak tomu tak nebude, prokurátor sa ňou zaoberať nebude, o čom vhodným spôsobom upovedomí žiadateľa.
K bodu 72
Rozširuje sa dispozičné právo poškodeného o trestný čin neoprávneného vyrobenia a používania platobného prostriedku, elektronických peňazí alebo inej platobnej karty. Dôvod tohto rozšírenia vyvstáva z aplikačnej praxe v reakcií na prípady, kedy pomocou bankomatovej karty vlastné dieťa vybralo rodičovi z účtu peniaze, rodič v čase, keď ešte nevedel, kto je páchateľ, podal trestné oznámenie, no následne sa vo vyšetrovaní domáhal zastavenia trestného stíhania, čo však doteraz nebolo možné. Navrhované doplnenie predmetného ustanovenia analogicky vychádza z postupu pri obdobnom konaní vlastného dieťaťa, ktoré je posúdené napr. ako trestný čin krádeže podľa § 212, sprenevery podľa § 213, neoprávneného používania cudzej veci podľa § 215 alebo trestného činu neoprávneného používania cudzieho motorového vozidla podľa § 216 Trestného zákona, kde sa súhlas poškodeného vyžaduje.
K bodu 73 a 74
Z rozhodovacej činnosti Európskeho súdu pre ľudské práva vyplýva, že obvinenému musí byť v trestnom stíhaní aspoň raz reálne umožnená prítomnosť pri výsluchu svedka s možnosťou svedka vypočúvať alebo dať vypočúvať. Je to právo obvineného (čl. 6 ods. 3 písm. d) Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd), ktoré môže, ale nemusí využiť. Rozhodujúce je, aby o tomto úkone, ktorý orgán činný v trestnom konaní mieni na hlavnom pojednávaní eventuálne použiť prečítaním  v dôsledku neprítomnosti svedka, bol obvinený resp. i jeho obhajca riadne upovedomený. Takto vykonaný úkon bude realizovaný „v súlade so zákonom“ v zmysle ustanovenia § 263 ods. 3 a pri splnení ďalších podmienok v tomto ustanovení uvedených, bude možné takúto výpoveď prečítať aj bez súhlasu strán uvedených v odseku 1. Ustanovenie § 213 sa navrhuje doplniť o predmetný odsek predovšetkým vzhľadom na nevyhnutnosť, aby uvedené skutočnosti mali orgány činné v trestnom konaní na zreteli už v prípravnom konaní. Uvedené ustanovenie (spolu s ustanovením § 263) má ambíciu výrazne prispieť k odbúraniu dôvodov, pre ktoré sa hlavné pojednávania relatívne často odročujú, čo nepochybne vyvoláva neželané prieťahy v trestnom konaní.
K bodu 75
Na základe poznatkov aplikačnej praxe sa formulačne spresňujú podmienky pre zastavenie trestného stíhania tak, aby umožnili rozhodnúť prokurátorovi v prípadoch nepreukázania toho, že sa skutok stal, resp. že skutok spáchal obvinený. Zvýrazní sa tým zodpovednosť prokurátora, ktorého pri súčasnom kontradiktórnom procese doterajšia právna úprava núti podať obžalobu „za každú cenu“ aj s rizikom následného oslobodenia obžalovaného súdom podľa § 285 písm. a) Trestného poriadku a s tým súvisiacimi následkami (náhrada nemajetkovej ujmy pri oslobodení obžalovaného spod obžaloby). V praxi sa vyskytuje veľa prípadov podávania „slabých“ obžalôb zapríčinených tým, že osoba domnelého páchateľa je známa, avšak sú závažné pochybnosti o tom, či sa vôbec stal skutok, pre ktorý bolo vznesené obvinenie. Ak však neexistuje jednoznačný dôkaz o tom, že sa skutok nestal, resp. že skutok spáchal obvinený prokurátor nemá zákonnú oporu na zastavenie trestného stíhania a je povinný podať obžalobu.
K bodom 76 a 79
Legislatívno-technická zmena, vyvolaná zavedením tripartície trestných činov (čl. I bod 6).
K bodom 77 a 78
Navrhovaným znením sa reaguje na poznatky aplikačnej praxe v prípade rozhodovania o osvedčení sa obvineného v skúšobnej dobe, a to vtedy, keď sa pokračovalo v trestnom stíhaní, pričom zanikol dôvod na takýto postup. V takomto prípade vydá prokurátor uznesenie, že sa obvinený osvedčil, ak už uplynula skúšobná doba.
K bodu 80
Navrhovaným doplnením sa reaguje na aplikačnú prax a rozhodovaciu činnosť Najvyššieho súdu SR v prípade, ak bol obvinený zatknutý po prerušení trestného stíhania. Navrhuje sa, aby zatknutie obvineného v tejto trestnej veci malo ex lege účinky (zo zákona) pokračovania v trestnom stíhaní a následne, aby v tejto trestnej veci policajt vydal deklaratórne uznesenie o pokračovaní v trestnom stíhaní.
K bodu 81
Navrhuje sa obmedziť druh záväzných pokynov prokurátora, ktoré sú súčasťou spisu na pokyny na rozhodnutie vo veci. Pokyny prokurátora mimo pokynov na rozhodnutie vo veci sú operatívnej povahy a neexistuje dôvod na ich zaradzovanie do spisu.
K bodu 82
Navrhuje sa úprava, aby prokurátor nemohol uznesenie policajta o vznesení obvinenia zrušiť bez akéhokoľvek časového obmedzenia, t. j. aj po roku od jeho vydania; ide najmä o prípady, keď uznesenie o vznesení obvineného nebolo napadnuté sťažnosťou obvineného. 
K bodu 83
Legislatívno-technická zmena v súvislosti s novým znením § 16 (bod 9).
K bodu 84 
Na základe poznatkov aplikačnej praxe sa upravujú obsahové náležitosti odôvodnenia obžaloby vo veci, v ktorej sa vykonávalo vyšetrovanie.
K bodu 85, 88 a 89
Návrh reaguje na zmenu v ustanovení § 349 ods. 1 (bod 124), ktorým sa rozširuje pôsobnosť samosudcu. Návrh má ambíciu zúžením senátneho rozhodovania v prvom stupni citeľne prispieť k zrýchleniu a zlacneniu súdneho konania z dôvodov uvedených aj v odôvodnení návrhu na nové znenie § 349 ods. 1.
K bodu 86
V súvislosti s novou úpravou naliehavého prejudiciálneho konania pred Súdnym dvorom Európskej únie v rámci Rokovacieho poriadku, ktoré môžu súdy aplikovať vo vzťahu k oblastiam upravených v hlave VI (čl. 29 až 42) Zmluvy o Európskej únii týkajúcej sa policajnej a justičnej spolupráce v trestných veciach a v hlave IV o vízovej, azylovej a prisťahovaleckej politike a iných politikách, ktoré sa týkajú voľného pohybu osôb sa upravuje postup súdu vo väzobných konaniach.  
K bodu 87
Legislatívno-technická úprava textu doplnením odkazu na znalcov, resp. znalecké posudky.
K bodu 90
Základné zákonné podmienky pre vykonanie hlavného pojednávania v neprítomnosti obžalovaného uvedené v § 252 ods. 2 ostávajú zachované, preto niet dôvodu za uvedenej situácie brániť v značnom rozsahu vykonanie hlavného pojednávania jedine v dôsledku zákonom ustanovenej trestnej sadzby s hornou hranicou prevyšujúcou desať rokov. Účasť na hlavnom pojednávaní je právom a nie povinnosťou obžalovaného, ktorý sa tohto práva môže vzdať, resp. ktorý toto právo nemusí využiť. Je nevyužitím práva účasti na konaní pred súdom, keď v situácii, keď súd splnil svoje povinnosti vyplývajúce z § 252 ods. 2 písm. a) až d) a má za to, že vec možno spoľahlivo rozhodnúť a účel trestného konania dosiahnuť aj bez prítomnosti obžalovaného, tohto súdom nútiť, aby svoje právo využil a hlavného pojednávania sa zúčastnil.
K bodu 91 
Ide o zosúladenie  pojmov použitých v nadväznosti na zmenu § 2 ods. 10 (bod 1).
K bodu 92
Legislatívno-technická úprava v dôsledku zapracovania nového odseku 4.
K bodu 93
Doteraz nebol upravený postup súdu v prípadoch, ak sa prokurátor a obvinený dohodnú v rozsahu podľa § 232 ods. 4 (súdy postupovali podľa analógie § 331 a násl.), resp. podľa § 257. Navrhuje sa upraviť procesný postup súdu primerane tak, ako je to v § 257 ods. 3, ods. 6, t. j. obdobne, ako súd postupuje v prípadoch, keď obžalovaný na hlavnom pojednávaní vyhlási, že je vinný v celom rozsahu obžaloby alebo len v prípade niektorých skutkov.
K bodu 94
Nové znenie § 257 zachováva svoj doterajší vecný obsah, dochádza len k jeho úprave podľa návrhov z praxe jednak tak, že zosúlaďuje pojmoslovie a chronologický postup súdu po vyhlásení obžalovaného v rozsahu podľa ods. 1 písm. b) alebo c). Reaguje aj na použitie tohto ustanovenia v konaní podľa §  255, t. j. ak bola podaná obžaloba podľa § 232 ods. 4 alebo 5 a upravuje postup súdu aj v prípade, keď súd rozhodne, že vyhlásenie obžalovaného podľa ods. 1 písm. b) alebo c) neprijme (takáto úprava doteraz absentovala).
K bodom 95 a 96
Navrhovaná úprava reaguje na nový odsek 5 v § 213 (bod 74) o účasti obvineného a obhajcu na úkonoch vo vyšetrovaní a v skrátenom vyšetrovaní. Novo navrhnutý text vyjadruje pravidlo, že kontradiktórny charakter konania je zachovaný, ak strane (obvinenému, ev. jeho obhajcovi) bola aspoň raz reálne umožnená osobná prítomnosť pri vykonávaní úkonu, z čoho logicky vyplýva možnosť využitia práva klásť vypočúvanému otázky (vypočúvať ho) a vyjadrovať sa k jeho výpovedi. Takýto výsluch je v súlade so zákonom a čl. 6 ods. 1 a ods. 3 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd. Keďže ide o právo a obvinený (obhajca) toto právo v prípravnom konaní bezdôvodne nevyužili, nebudú môcť nesúhlasom s prečítaním takejto výpovede brániť vykonaniu dôkazu na hlavnom pojednávaní a tým vedome predlžovať a mariť súdne konanie.
K bodom 97 a 98
Ide o legislatívne úpravy vyplývajúce z návrhov na zmenu v § 263.
K bodu 99
Doplnenie § 273 súvisí s posilňovaním  kontradiktórnosti súdneho konania a možnosti ukončenia súdneho konania na prvom hlavnom pojednávaní – bez jeho odročovania. Má oporu  v základnej zásade uvedenej v ustanovení § 2 ods.11 a zodpovedá požiadavke spravodlivého konania, pri zachovaní rovnosti strán a tiež požiadavke zákonnosti súdneho rozhodnutia (§ 2 ods. 10) vyhláseného na základe kontradiktórneho dokazovania vykonaného ústne a bezprostredne pred súdom na hlavnom pojednávaní (alebo i verejnom zasadnutí).
Toto ustanovenie zároveň zvýrazňuje zodpovednosť prokurátora, ktorý v trestnom konaní pred súdom zastupuje štát a ktorý nesie dôkazné bremeno, za výsledok trestného konania a to v tom zmysle, že ho bude nútiť oprieť každú podanú obžalobu o konkrétne a relevantné dôkazy.
Návrh má ambíciu zabrániť návrhom na dokazovanie skutkového stavu prednášaným až v súdnom konaní (hoci dôkazy už mohli a mali byť navrhnuté v prípravnom konaní), čo spravidla viedlo k odročovaniu hlavného pojednávania. Dôkazy, ktoré strany nemôžu  zabezpečiť, musia zodpovedať ustanoveniu § 240 ods. 4, t. j. musí z nich najmä vyplývať, čo navrhnutý dôkaz má preukázať. Umožní to súdu posúdiť, či vzhľadom na už vykonané dokazovanie je návrh opodstatnený a aktuálny.
K bodu 100
Platná právna úprava neumožňuje súdu po podaní obžaloby rozhodnúť zastavením trestného stíhania, t. j. bez vykonania hlavného pojednávania, v prípadoch (pomerne častých v súdnej praxi), keď obžalovaný po otvorení  pojednávania – alebo aj skôr, napr. po vstupe do pojednávacej miestnosti, predloží súdu potvrdenie o zaplatení dlžného výživného (§ 207 Trestného zákona) v situácii, keď to zakladá zánik trestnosti činu (§ 86 písm. a) Trestného zákona). Navrhnutá zákonná zmena umožní súdu rozhodnúť buď mimo hlavného pojednávania (§ 290 ods. 1) alebo, ak už pojednávanie bolo otvorené, podľa § 281 ods. 1 o zastavení trestného stíhania.
K bodu 101
Ide o legislatívno-technickú úpravu s cieľom spresnenia zákonného textu.
K bodu 102
Navrhuje sa vypustiť prekážku vykonania verejného zasadnutia týkajúcu sa povinnej účasti obvineného, ktorý je na slobode, viazanú na trestnú sadzbu. Ide odvolacie konanie, v ktorom sa vykonáva dokazovanie len výnimočne a v takom prípade súd na účasti obvineného trvá (predvolá ho). V ostatných veciach (kde sa obvinený o úkone upovedomí) dochádza k prieťahom v konaní (odročením verejného zasadnutia), vyvolaným neúčasťou obvineného, a to práve v súvislosti s finálnym štádiom konania a okamžitým nástupom výkonu trestu.
K bodu 103
K slovu „výslovne“ súdna prax zaujala názor, že nie je podstatné, aby sa vo vyjadrení doslovne použili slová uvedené v zákone (čo sa v praxi považovalo za „výslovné“ vyjadrenie vôle), ale dôležité je, aby vyjadrenie vôle osoby bolo slobodné, zrozumiteľné, jasné a jednoznačné v tom, že nepripúšťa iný možný výklad. Napr. aby slová „žiadam, aby sa konalo v mojej neprítomnosti“ boli nahraditeľné slovami „súhlasím (chcem), aby sa konalo v mojej neprítomnosti“ a pod. Podmienka jasnosti, jednoznačnosti a zrozumiteľnosti slobodne  vyjadrenej vôle je však v práve všeobecne platná, preto ju netreba komplikovať iným termínom.
K bodom 104 až 107
Navrhuje sa vypustiť povinnosť osobitného napadnutia rozsudku predchádzajúceho  konania; taký prieskum je spojený s prieskumom odvolaním napadnutého výroku podľa ustanovenia § 317 ods. 1 (je však potrebné rozlíšiť rozsah prieskumu v závislosti od napadnutých chýb v zmysle ustanovenia § 317 ods. 1 veta druhá v platnom znení, ustanovení § 317 ods. 2 a 3 v navrhovanom znení).
Zavádza sa lehota na odôvodnenie odvolania aj v ostatných prípadoch, než ktoré sú uvedené v  ustanovení § 311 ods. 2, ktorá je zároveň konečnou lehotou na uplatnenie odvolacích námietok  aj v týchto prípadoch. Ak bol rozsudok oznámený až doručením, je zhodná s lehotou na podanie odvolania. Na neskôr uplatnené námietky sa neprihliada s výnimkou návrhov na vykonanie dôkazov uvedenou v poslednej vete ustanovenia § 311 ods. 3. Taký postup je potrebný vzhľadom na obmedzenie rozsahu odvolacej revízie vo vzťahu k zohľadniteľným chybám rozsudku a konania, ktoré rozsudku predchádza (aktuálne už od 1. januára 2006 (§ 317 ods. 1 veta druhá) a prevzaté v upravenej podobe aj týmto návrhom (§ 317 ods. 2 a 3)). Do určitého momentu sa musí totiž uzavrieť, na ktoré chyby v neobligatórnej časti prieskumu (mimo dôvodov dovolania podľa ustanovenia § 371 ods. 1) odvolací súd prihliada. Zároveň  sa má  zabrániť odďaľovaniu rozhodnutia odvolacieho súdu uplatňovaním odvolacích námietok v čase tesne predchádzajúcom takému rozhodovaniu. V lehote uvedenej v navrhovanom znení ustanovenia § 311 ods. 3 možno už podané odvolanie odôvodniť (dodatočne odôvodniť), nie podať odvolanie proti výroku, proti ktorému v lehote na podanie odvolania (§ 309) nebolo podané. Ak bol rozsudok oznámený až doručením, v tej istej lehote je potrebné odvolanie podať aj odôvodniť.
K bodu 108
Nakoľko o odvolaní sa rozhoduje ako o jednom celku, navrhovanou zmenou sa reaguje na neaplikovateľnosť platného znenia ustanovenia § 316 ods. 1na prípady, keď odvolanie bolo podané proti výroku, proti ktorému nie je prípustné (§ 257 ods. 5), avšak zároveň aj proti ďalšiemu výroku, proti ktorému odvolanie prípustné je. V takom prípade sa však odvolaním nenapadnuteľný výrok popri ďalšom odvolacom prieskume napadnuteľného výroku už nepreskúmava (§ 317 ods. 1 veta druhá navrhovaného znenia).
K bodu 109
Navrhovanou zmenou sa zvýrazňuje diferenciácia rozsahu odvolacieho prieskumu podľa výroku rozsudku, ktorý bol odvolaním napadnutý, s výnimkou už zakotvenou v platnom znení § 317 ods. 2 a s výnimkou neoddeliteľných výrokov. Vo vzťahu k chybám, na ktoré odvolací súd pri prieskume dotknutého výroku prihliada, sa vychádza tiež z doterajšej koncepcie (súčasné znenie § 317 ods. 1 veta druhá). Ide o obligatórny prieskum chýb, ktoré by odôvodňovali podanie dovolania podľa ustanovenia § 371 ods. 1 a prieskum viazaný na odvolacie námietky pri ostatných chybách (ak sú však považované za včas uplatnené - § 311 ods. 3 v navrhovanom znení) To však  platí len vo vzťahu k výroku o treste, pri prieskume ostatných výrokov sa prihliadne na akékoľvek chyby. Rozsah vykonávania dokazovania v odvolacom konaní sa synchronizuje s režimom hlavného pojednávania (§ 273 ods. 3 v navrhovanom znení), pričom pri prieskume výroku o vine možno okrem dôkazov uvedených v  ustanovení § 273 ods. 3 veta prvá (ktoré môže odvolací súd vykonať aj ex offo) vykonať len dôkazy včas navrhnuté stranami (§ 311 ods. 3); pri prieskume ostatných výrokov možno vykonať akékoľvek dôkazy (navrhnuté aj nenavrhnuté).
K bodu 110
K odseku 1: Dôvody zrušenia rozsudku nad rámec dôvodov uvedených v § 316 ods. 3 sa definične zjednodušujú a prispôsobujú úprave rozsahu revízneho princípu obsiahnutej v § 317 ods. 2 a 3. Takým dôvodom je pri výroku o vine jednak  chyba, na ktorú odvolací súd prihliada ex offo a ktorá   zakladá použitie dovolacieho dôvodu uvedeného v § 371 ods. 1 a jednak iná než naposledy uvedená chyba, na ktorú odvolací súd prihliada len na základe odvolacej námietky, ak v jej dôsledku nemožno preskúmavaný výrok rozsudku považovať za zákonný, teda právne správny a založený na skutkovo- zisťovacej (dôkazno-hodnotiacej) úvahe alebo na inej zákonným kritériám zodpovedajúcej úvahe (posúdení), ktorá vylučuje dôvodnú pochybnosť o vecnej správnosti rozhodnutia. Pri výrokoch nadväzujúce na výrok o vine je kritériom  zohľadnenia chyby ako podkladu pre zrušenie rozsudku len deficit zákonnosti a vecnej podloženosti dotknutého výroku, nie uplatnenie chyby v odvolacích námietkach. Celkovo môže teda ísť o chybu aplikácie hmotného (aj iného než trestného pri posudzovaní predbežných otázok) alebo procesného práva  (právno–aplikačnou chybou je vždy chyba zodpovedajúca dôvodu dovolania podľa § 371 ods. 1), vrátane chyby pri uplatnení úvahy súdu v zákonnom rámci (napríklad primeranosť uloženého trestu), alebo chybu hodnotenia dôkazov pri zisťovaní skutkového stavu. Aký má byť správny postup, resp. aplikačné riešenie vyplýva z iných ustanovení Trestného poriadku, z Trestného zákona v nadväznosti na tieto zákony z iných právnych predpisov, čo odvolací súd vyhodnotí bez podrobnejšej definície  chýb rozhodnutia a konania, než ktorá je uvedená v § 321 ods. 1. Chyba však musí byť zohľadniteľná v rozsahu dovolacieho prieskumu, čoho sa týka nadväznosť na ustanovenia § 317 ods. 2 a 3.
K odseku 2: Zjednocuje sa doterajšia úpravu odsekov 2 a 3 dotknutého ustanovenia a dopĺňa sa v súlade s § 317 ods. 1 v navrhovanom znení.
K odseku 3: Rieši sa problém doterajšej úpravy, keď sa chyba konania zistená v rozsahu diferencovaného prieskumu, ktorého súčasťou nie je výrok o vine, týka rozsudku ako celku v samotnej možnosti rozhodnúť  o vine rozsudkom ( napríklad nepríslušnosť súdu alebo nedostatok pôsobnosti, uvedenej v § 14). Takú chybu môže odvolací súd zistiť napríklad pri prieskume (len) výroku o treste, resp. konania, ktoré mu (a teda celému meritórnemu rozhodnutiu) predchádzalo. Zrušenie celého rozsudku je v takom prípade doplnením výnimiek zo zásady, že  zrušiť možno len napadnutý výrok rozsudku (odsek 3 dotknutého ustanovenia).
K bodu 111
K odseku 1: Návrh vychádza z doterajšej úpravy, možnosti vrátiť zrušenú vec súdu prvého stupňa. Za účelom eliminácie vyšetrovacej zásady v súdnom konaní sa ustanovuje, že odvolací súd môže súdu prvého stupňa uložiť len vykonanie takých dôkazov, ktoré by sa mohli vykonať v konaní pred odvolacím súdom v zmysle ustanovenia § 317 ods. 5 v navrhovanom znení (obmedzenie sa týka dokazovania vo vzťahu k rozhodovaniu, resp. výroku o vine)
K odseku 3: Čiastočne sa obmedzujú účinky zákazu „reformatio in peius“ pri meritórnom rozhodovaní odvolacieho súdu, a to v prípade špecifikovanom v poslednej vete ustanovenia § 322 ods. 3,  teda keď bol výrok o vine zrušený na základe odvolania podaného v prospech obžalovaného, s čím je spojené zrušenie výroku o treste bez jeho prieskumu, len na základe „domino efektu“ vyvolaného úpravou ustanovenia § 321 ods. 2 v navrhovanom znení (podľa súčasne účinnej úpravy § 321 ods. 2 a 3). Výrok o treste teda nebol zrušený na základe odvolania prokurátora podaného v neprospech obžalovaného, aj keď také odvolanie proti výroku o treste bolo podané, čo podľa doterajšej úpravy bráni sprísneniu trestu, ak bola rozsudkom odvolacieho súdu rovnako uznaná vina (aj keď po zrušení výroku o vine v prospech obžalovaného). Aj v takom prípade sa môže výrok o treste rozsudku súdu prvého stupňa javiť ako nedostatočne prísny (poprípade mohol byť mimoriadne znížený), proti čomu sa aj prokurátor odvolá. Zákaz sprísnenia však bude platiť, ak pri opätovnom uznaní viny bola použitá miernejšia právna kvalifikácia v rozsahu výroku o vine (teda činu alebo niektorého z činov, o ktorých bolo rozhodnuté týmto výrokom).
K bodu 112
Aplikačná prax ukázala potrebu zdôrazniť povinnosť odvolacieho súdu neponechať ani čiastočné právoplatné rozhodnutie o vine bez rozhodnutia o treste a o nadväzujúcich výrokoch, čo je aktuálne najmä pri rozhodovaní vo väzobných veciach. 
K bodu 113
Doterajšia judikatúra vykladajúca ustanovenie § 325 sa prikláňa k názoru, že v prípade, ak odvolací súd zistí možnú zaujatosť čo len jedného člena senátu, má sa z rozhodovania vo veci vylúčiť celý senát. Pre takúto prax však niet dôvodu, nakoľko nenamietaní zákonní sudcovia majú právo (a povinnosť) vo veci konať, čo navrhovaná zmena právnej úpravy len potvrdí.
K bodom 114
K odseku 1: V záujme zrýchlenia konania a odbúrania obštrukčných prieťahov, avšak pri zachovaní práva (nie však povinnosti) strán zúčastniť sa na prerokúvaní odvolania odvolacím súdom (s aj doterajšími výnimkami), sa navrhuje z hľadiska formy konania odvolacieho súdu pripustiť v širšom rozsahu rozhodovanie odvolacieho senátu na neverejnom zasadnutí (§ 291 a § 301). Na verejnom zasadnutí sa rozhoduje, ak to považuje za potrebné odvolací súd a tiež vždy vtedy, ak to navrhne rozsudkom priamo dotknutá strana, a to aj keď nepodala odvolanie (avšak v lehote na odôvodnenie odvolania, ktorá v zmysle navrhovaného znenia ustanovenia § 211 ods. 3 plynie vždy až od doručenia rozsudku). U obžalovaného sa táto lehota predlžuje, ak bolo podané odvolanie prokurátorom v jeho neprospech (ak neuplynie skôr, ako jeho vlastná lehota na odôvodnenie odvolania). Rozsudok sa verejne vyhlási v zmysle čl. 142 ods. 3 Ústavy SR.
K odseku 5: Úprava uvedená v doterajšom znení odseku 5 je nadbytočná vzhľadom na navrhované znenie ustanovenia § 317 ods. 5, ktoré sa týka dokazovania v oboch možných procesných formách senátneho rozhodovania.
K bodu 115
Súčasná zákonná úprava expressis verbis neustanovuje postup v prípadoch, ak procesný súd zistí, že na prejednanie veci nie je príslušný a vec treba postúpiť inému súdu alebo inému orgánu, resp. ak treba konanie vo veci zastaviť. Niektoré súdy k takému rozhodovaniu dopracovávali len prostredníctvom výkladu. V záujme jednotného uplatňovania zákona sa navrhuje nová úprava.
K bodu 116
Zmena reaguje na novú pôsobnosť samosudcu a senátu v súvislosti s navrhovanou zmenou § 349 ods. 1 (bod 124).
K bodu 117
Ide o úpravu otázky, ktorú pripomenula prax s tým, že doteraz nie je upravená a súdy v uvedenej situácií postupujú rôzne využívajúc možnosti analógie. Pre zjednotenie postupu a tiež pre jeho zákonnosť je potrebné postup súdu upraviť priamo v zákone.
K bodom 118 až 121
V praxi sa často vyskytuje situácia, že trestné stíhanie osoby trvá niekoľko rokov. Ak je obvinená osoba, ktorá v čase vydania uznesenia o vznesení obvinenia ešte nedosiahla osemnásty rok veku, tak je celé trestné stíhanie vedené ako proti osobe mladistvej. Okrem povinnej obhajoby je potom v takomto konaní okrem upovedomovania zákonného zástupcu upovedomovať a doručovať rozhodnutia príslušnému orgánu ÚPSVaR . Navrhuje sa preto v súlade s § 340 obmedziť aplikáciu ustanovení o konaní proti mladistvému do dovŕšenia devätnásteho roku veku mladistvého.

K bodu 122
Aj po podaní obžaloby  osobitne v skrátenom vyšetrovaní podľa § 204 ods. 1 platí ustanovenie § 238 ods. 2, v zmysle ktorého po podaní obžaloby „súd rozhoduje samostatne všetky otázky súvisiace s ďalším konaním“. Je preto opodstatnené, aby súd mohol o väzbe rozhodnúť po podaní obžaloby aj bez návrhu prokurátora.
K bodu 123
V praxi pretrvávajú vážne ťažkosti pri zabezpečovaní účasti prísediacich v senátoch súdov prvého stupňa. Ich odborný prínos absentuje, avšak pre neprítomnosť čo len jedného prísediaceho sa musí pojednávanie odročovať, čo je – vzhľadom na vyšší vek osôb vykonávajúcich funkciu prísediaceho (najčastejšie dôchodcovia) veľmi častým javom.
Návrh zohľadňuje ustanovenie článku 142 ods. 2 Ústavy Slovenskej republiky, podľa ktorého „Zákon ustanoví, kedy sa na rozhodovaní senátov zúčastňujú aj prísediaci sudcovia z radov občanov...“. S prihliadnutím na to, že v ostatných agendách (občianskoprávne, rodinné), obchodné či v agende správneho súdnictva  v prvom stupni už prísediaci nezasadajú, bez zmeny ústavy nie je možné vylúčiť prísediacich v celom rozsahu aj z trestného súdneho konania.
Odporúčanou (predkladanou) zmenou § 349 ods. 1 sa výrazne zníži počet prípadov, v ktorých budú prísediaci zasadať nielen na okresných súdoch, ale umožní samosudcovské vybavenie veci aj na Špecializovanom trestnom súde, čím „odbúra“ sedenie vždy ďalších dvoch sudcov v senáte (čo brzdilo vybavovanie im pridelených vecí počas zasadania v senáte, ktoré nezriedka trvá aj viac dní).
Na podklade uvedeného sa navrhuje aby samosudca vykonával konanie o prečinoch a o všetkých zločinoch.
K bodu 124
Odpor je osobitným opravným prostriedkom, ktorý má ex lege účinok, že ruší v príslušnom rozsahu trestný rozkaz s povinnosťou súdu nariadiť vo veci hlavné pojednávanie. Je preto potrebné pre organizovanie súdneho pojednávania vedieť, ktorým smerom sa má konanie a najmä dokazovanie zamerať. Môže to výrazne ovplyvniť rýchlosť konania a skončenie veci na prvom hlavnom pojednávaní. 
K bodu 125
V súčasnom znení odseku 5 je veta prvá zopakovaná vo vete druhej, do ktorej je ale nesprávne zakomponované aj späťvzatie odporu spôsobom, ktorý je v rozpore s odsekom 8 a 9. Okrem legislatívno–technickej úpravy ide aj o ustanovenie sankcie za vedomé nerešpektovanie príkazu, ktorý vyplýva z odseku 1 (vety druhej).
K bodu 126
Vzhľadom na zmeny vykonané v § 355 ods. 5 (bod 126) treba primerane upraviť právoplatnosť a vykonateľnosť trestného rozkazu ak mohla byť alebo bola podaná sťažnosť s odkladným účinkom proti odmietnutiu odporu.
K bodu 127
Návrh reaguje na skutočnosť, že v konaní podľa § 363 a nasl. Trestného poriadku je často potrebné zrušiť aj uznesenia, u ktorých dôvod daný textom „ktoré mohlo ovplyvniť rozhodnutie vo veci“ síce nie je naplnený, ale ich nezákonnosť môže mať negatívne následky napr. z hľadiska budúcej náhrady škody uplatnenej voči orgánom činným v trestnom konaní (napr. nezákonné zaistenie vecí a finančných prostriedkov, poriadková pokuta a pod.). Aktuálna právna úprava navyše vyvoláva výkladové problémy pri určovaní hraníc, v rámci ktorých je generálny prokurátor oprávnený zrušovať nezákonné právoplatné rozhodnutia vydané v prípravnom konaní. Z týchto dôvodov by malo byť jednoznačne určené, že generálny prokurátor môže zrušiť každé uznesenie policajta a prokurátora vydané v prípravnom konaní, ak došlo k porušeniu zákona v dôsledku podstatného pochybenia.
K bodu 128
Podstata návrhu spočíva v odstránení časových tiesní, ktoré sú objektívne dané v prípadoch, v ktorých sa nekoná o návrhu oprávnených osôb uvedených v § 364 ods. 1 Trestného poriadku. V praxi opakovane dochádza k situáciám, že neoprávnené osoby podávajú dôvodné návrhy tesne pred skončením lehoty troch mesiacov alebo po jej uplynutí, v dôsledku čoho generálny prokurátor len s ťažkosťami alebo vôbec nemá možnosť zabezpečiť zákonný stav v dotknutých trestných veciach. Navrhovaná všeobecná lehota 6 mesiacov ustanovená pre všetky konania podľa § 363 a nasl. Trestného poriadku je vyvážená a primeraná tak z hľadiska zabezpečenia princípu právnej istoty, ako aj z hľadiska praktických možností generálneho prokurátora reagovať na signalizované porušenia zákona, v primeranom čase zadovážiť a preskúmať podklady napadnutého rozhodnutia a v odôvodnených prípadoch rozhodnúť podľa § 363 a nasl. Trestného poriadku.
K bodu 129
Ak nastanú účinky zahladenia odsúdenia, taký účinok by nemal brániť náprave nezákonnosti v rozhodovaní prostredníctvom dovolania, ak ide o nápravu v prospech obvineného, čo zároveň zamedzí trvalému zápisu v odpise registra trestov. Na druhej strane nezodpovedá požiadavke právnej istoty, aby napriek účinkom zahladenia odsúdenia bolo možné revidovať právoplatné rozhodnutie v neprospech obvineného.
K bodu 130
 Nie je potrebné, aby bol dovolací dôvod naďalej založený len miestnou nepríslušnosťou súdu, čo zodpovedá filozofii úpravy „spríslušnenia“ miestne nepríslušného súdu v zmysle § 280 ods. 1. To sa však netýka vecnej príslušnosti podľa § 16, rozhodnutie však nie je potrebné zrušovať, ak súd uvedený v tomto ustanovení rozhodol vec, na ktorú bol vecne príslušný „bežný“ okresný súd (§ 15). Rovnako je potrebné revidovať rozhodnutie v prípade, ak iný súd zasiahol do pôsobnosti Špecializovaného trestného súdu, náprava opačného pochybenia je z povahy veci nadbytočná.
K bodu 131
Navrhuje sa doplniť nový dovolací dôvod, ktorý v doterajšej úprave chýba. V prípade postúpenia veci sa doplnenia týka len postúpenia veci inému orgánu ako súdu, keďže v prípade postúpenia veci inému súdu je vo vzťahu k rozhodnutiu takého súdu použiteľný dôvod dovolania uvedený písmene a) dotknutého ustanovenia v navrhovanom znení.
K bodu 132
Navrhuje sa doplnenie ustanovenia § 371 ods. 2 o možnosť podať dovolanie aj voči rozhodnutiam, ktorým bolo porušené ustanovenie Trestného poriadku v konaniu proti ušlému a ktorým bolo porušené ustanovenie Trestného poriadku alebo osobitného predpisu v konaní o prípustnosti vydania osoby, o výkone európskeho zatýkacieho rozkazu, o uznaní cudzieho rozhodnutia a o výkone cudzieho rozhodnutia. Osobitným predpisom v navrhovanom písmene d) sa rozumie napr. zákon č. 154/2010 Z. z. o európskom zatýkacom rozkaze v znení neskorších predpisov, zákon č. 183/2011 Z. z. o uznávaní a výkone rozhodnutí o peňažnej sankcii v Európskej únii a o zmene a doplnení niektorých zákonov,  zákon č. 533/2011 Z. z. uznávaní a výkone rozhodnutí, ktorými sa ukladá trestná sankcia nespojená s odňatím slobody alebo probačné opatrenie na účely dohľadu v Európskej únii, zákon č. 549/2011 Z. z. o uznávaní a výkone rozhodnutí, ktorými sa ukladá trestná sankcia spojená s odňatím slobody v Európskej únii a o zmene a doplnení zákona č. 221/2006 Z. z. o výkone väzby v znení neskorších predpisov tak, aby bolo možné vykonať zákonnú nápravu v prípadoch, kedy súd rozhodne zjavne nesprávne aplikujúc osobitný zákon, alebo Piatu časť Trestného poriadku o právnom styku s cudzinou, alebo obe uvedené právne normy vo vzájomných súvislostiach.
K bodu 133
Navrhuje sa špecifikovať podmienku uvedenú v § 372 ods. 1 vzhľadom k obmedzeniu odvolacieho prieskumu z hľadiska odvolaním napadnutých výrokov rozsudku. Majú sa na mysli prípady, keď sa dovolateľ odvolal len proti výroku o treste a dovoláva sa proti výroku o vine, rovnako ak na základe odvolania protistrany dovolateľa  bolo odvolacím súdom rozhodnuté v prospech odvolateľa len o výroku o treste a dovolanie smeruje proti výroku o vine. Východiskom navrhovanej zmeny je, v súlade s filozofiou doterajšej úpravy, potreba vzdorovať chybe rozhodnutia v jeho príslušnej časti a predchádzajúceho konania  už podaním riadneho opravného prostriedku, ak je také uplatnenie dotknutej okolnosti možné, teda ak nejde o chybu rozhodovania súdu druhého stupňa. (ďalšie obmedzenie, viažuce sa na vecne uplatňovanú okolnosť, je uvedené v § 371 ods. 3 v navrhovanom znení, resp. ods. 4 v doterajšom znení).
V súlade s aktuálnou judikatúrou a obsahom tohto návrhu (§ 382) sa pri obmedzení možnosti podať opätovné dovolanie kladie na roveň zamietnutie  a odmietnutie skoršieho dovolania z vecných dôvodov, teda pre nesplnenie jeho podmienok (§ 382 písm. c), § 392 ods. 1). V zákonnej lehote je potrebné sústrediť všetky  námietky do jedného dovolania (tak ako nemožno po zamietnutí odvolania podať ďalšie odvolanie).
K bodu 134
Navrhuje sa odstrániť obsahový rozpor doterajšej úpravy, keď obvinený a osoby uvedené v § 369 ods. 5 môžu podať dovolanie len prostredníctvom obhajcu, avšak za dovolanie sa považuje aj podanie, ktoré nespĺňa túto podmienku. Preto sa adekvátne upravuje postup súdu, ktorý vo veci rozhodoval v prvom stupni v prípade, že podanie smerujúce k dovolaniu nebolo podané prostredníctvom obhajcu  (odsek 1), od čoho sa však odlišuje postup súdu prvého stupňa v prípade, že odvolanie bolo podané prostredníctvom obhajcu, ale právny vzťah zastúpenia advokátom v medziobdobí zanikol (odsek 3). Postup dovolacieho súdu  v naposledy uvedenom prípade je upravený v odseku 4 dotknutého ustanovenia.
K bodu 135
Návrhom sa umožňuje, aby predbežný prieskum spisov mohol byť vykonaný aj iným členom senátu než jeho predsedom, ak je iný člen senátu sudcom -spravodajcom (podobne ako pri vyšetrovaní podľa § 379 ods. 2).
K bodu 136
Návrhom sa spresňuje terminológia týkajúca sa rozhodovania o väzbe tak, aby dovolací súd nemusel nadbytočne rozhodovať o väzbe negatívne, teda v prípade, ak nemieni rozhodnúť o vzatí obvineného do väzby alebo nahradiť väzbu zákonom ustanovenou garanciou.
K bodu 137
Návrhom sa odbúrava nadbytočné vykonávanie neverejného zasadnutia v prípadoch, keď sa po predbežnom prieskume predpokladá prerokovanie veci na verejnom zasadnutí, na ktorom možno dovolaniu vyhovieť alebo ho zamietnuť.
K bodu 138
Navrhuje sa vypustiť slovné spojenie o nepreskúmaní veci dovolacím súdom, nakoľko sa vec pri predbežnom prieskume aj na neverejnom zasadnutí v potrebnom rozsahu  preskúma, čoho výsledkom je v prípade podľa dotknutého ustanovenia odmietnutie dovolania z formálnych dôvodov (písmená a), b) alebo d) až f) ), alebo po ich vylúčení z dôvodu zjavnej vecnej neopodstatnenosti návrhu (písmeno c).
K bodu 139
Dôvody navrhovanej zmeny v písmene f) sú obdobné ako pri návrhu týkajúcom sa § 316, nakoľko o dovolaní sa rozhoduje ako o jednom celku. Napríklad dovolanie je podané proti výroku o vine (treste), proti ktorému prípustné je, a zároveň proti výroku o náhrade škody, proti ktorému prípustné nie je.
K bodu 140
Navrhovanou zmenou formy rozhodnutia v doterajšom znení § 382a sa eliminuje potreba verejného vyhlásenia rozsudku (čl. 142 ods. 3.Ústavy SR), ktoré je pre prípad zrušenia napadnutého rozhodnutia pri zjavnom splnení dovolacích dôvodov, ktoré sú v prospech obvineného, nadbytočné. Pokiaľ ide o doplnenie dotknutého ustanovenia, rozhodovanie na neverejnom zasadnutí aj v ostatných prípadoch, než ktoré sú uvedené v prvej vete tohto ustanovenia a v § 382  sa pripúšťa z rovnakých dôvodov ako v prípade odvolania (§ 326 ods. 1), pri zachovaní možnosti súdu rozhodovať na verejnom zasadnutí a možnosti dotknutých strán také rozhodnutie svojou žiadosťou vyvolať. Ak sa rozhodne na neverejnom zasadnutí rozsudkom, postupuje sa tak, ako v prípade takého rozhodnutia o odvolaní (§ 326 ods. 6).
K bodu 141
Odstraňuje sa obsahový nedostatok doterajšej úpravy, ktorá ráta len so splnením dovolacích dôvodov v prospech obvineného. Navrhované znenie zároveň pre danú situáciu neprejudikuje rozhodnutie dovolacieho súdu na verejnom zasadnutí konštatáciou splnenia dovolacích dôvodov, k čomu dochádza súčasným znením dotknutého ustanovenia.
K bodu 142
V zmysle aktuálnej judikatúry sa navrhuje spresniť viazanosť dovolacieho súdu určenú vecne, teda vo vzťahu k namietaným chybám rozhodnutia a konania (§ 374 ods. 1), nie právne (§ 374 ods. 2).
K bodu 143
Navrhovaná úprava upresňuje terminológiu dôvodu zmietnutia dovolania, kde je vhodnejšie použiť formuláciu o „nesplnení“, nie „nepreukázaní“ dôvodov dovolania, vzhľadom na charakter predmetu rozhodovania. Návrh zároveň počíta s okolnosťou, že namiesto absencie splnenia dôvodov dovolania sa dodatočne zistí iný dôvod, ktorý by pri jeho skoršom zistení odôvodňoval odmietnutia dovolania podľa § 382 (teda okrem písmena c) tohto ustanovenia, ktoré je obsahovo zhodné s nesplnením dôvodov dovolania).
K bodu 144
V súlade s posilňovaním princípu dôkazného bremena a zodpovednosti prokurátora za dokázanie viny sa zavádza nutnosť uplatniť žalobcom na tento účel všetky skutočnosti a dôkazy, ktoré sú dostupné, už v pôvodnom konaní. Nie je v súlade s požiadavkou právnej istoty, aby stíhanie obvineného prebiehalo po etapách, teda aby v prípade neúspechu v právoplatne skončenom konaní mohol prokurátor úspešne žiadať o obnovu konania v neprospech obvineného, ak skutočnosti alebo dôkazy, ktoré sú podkladom jeho návrhu, mohol uplatniť už v pôvodnom konaní (teda nie len vtedy, keď o nich vedel, ale aj vtedy, keď o nich na základe dozoru nad prípravným konaním a pozíciou strany v súdnom konaní mohol vedieť, resp. ich existenciu predpokladať). Uplatnením dôkazov sa rozumie návrh na ich vykonanie v súdnom konaní, alebo zároveň ich zabezpečenie (§ 273 ods. 3 v navrhovanom znení, § 311 ods. 4, § 317 ods. 5 v navrhovanom znení).
K bodu 145
Návrhom sa bezprostredne nadväzuje na doplnenie ustanovenia § 368 o odsek 3 v bode 130 pri úprave dovolania. Ak nastanú účinky zahladenia odsúdenia, taký účinok by nemal brániť opätovnému rozhodnutiu na základe nových skutočností, ak ide o nápravu v prospech obvineného, avšak na strane druhej nezodpovedá požiadavke právnej istoty, aby napriek účinkom zahladenia odsúdenia bolo možné obnoviť konanie v neprospech obvineného.
K bodu 146
Úprava nadväzuje na úpravu ustanovení § 190 a § 192 a rieši problematiku rozhodovania o väzbe pri povolení obnovy konania tak, aby nedochádzalo k takému rozhodovaniu až po nadobudnutí právoplatnosti rozhodnutia o povolení obnovy konania. Tu totiž vzniká určitá medzera v režime obmedzenia osobnej slobody medzi právoplatným zrušením výroku o treste a rozhodnutím o väzbe. Okrem ďalej ustanovených výnimiek, rozhodnutie o väzbe je vykonateľné a lehota väzby začína plynúť od nadobudnutia právoplatnosti rozhodnutia o povolení obnovy konania. Pri negatívnom rozhodnutí o väzbe (kde sťažnosť prokurátora podľa § 83 ods. 3 nemá odkladný účinok)  lehota väzby začína plynúť od obmedzenia osobnej slobody pri výkone rozhodnutia nadriadeného súdu ( ak na základe sťažnosti prokurátora rozhodne inak ako súd prvého stupňa).  Ak o povolení obnovy konania rozhodol až nadriadený súd podľa § 194 ods. 1 písm. b) (súd prvého stupňa teda o väzbe nerozhodoval), nadriadený súd negatívne o väzbe nerozhoduje a obvinený bude prepustený z výkonu trestu na slobodu. Nadriadený súd však môže väzbu nahradiť niektorým zo zákonných inštitútov náhrady väzby, v tom prípade proti jeho uzneseniu nie je prípustná sťažnosť, nakoľko vo veci návrhu na povolenie obnovy konania rozhoduje v druhom stupni a pri súvisiacom rozhodovaní o väzbe je v postavení zodpovedajúcom postaveniu odvolacieho súdu (§ 83 ods. 1,). Ak nadriadený súd rozhodne o vzatí do väzby, postupuje sa podľa § 185 ods. 4, z čoho vyplýva predbežná vykonateľnosť takého rozhodnutia, proti ktorému podaná sťažnosť nemá odkladný účinok.
K bodom 147 a 148
Zmeny sú vyvolané s návrhom v čl. I bod 17 k započítaniu doby strávenej zadržania do trestu odňatia slobody. 
K bodu 149
V prípade fakultatívneho zaistenia majetku na účely jeho prepadnutia sa vyžaduje pred vydaním uznesenia o zaistení majetku vypočutie obvineného. Na to, aby bol obvinený vypočutý, musí byť predvolaný na tento úkon, pričom sa vytvára dostatočný časový priestor, aby vykonal dispozíciu s majetkom, ktorý má byť zaistený. Následne vydané uznesenie súdu či prokurátora však práve z tohto dôvodu môže byť zmarené, ak obvinený vykoná medzi doručením predvolania a zaistením majetku dispozíciu s týmto majetkom. Zaistenie majetku potom stráca účinok. Zastávame názor, že neexistujú osobitné dôvody, ktoré by vyžadovali vypočutie obvineného pred zaistením majetku. Mechanizmus zaistenia výkonu trestu prepadnutia majetku je v rovnováhe s právami obvineného, pretože aj bez jeho vypočutia k tejto otázke pred zaistením majetku má obvinený právo domáhať sa jeho zrušenia, a to vo forme opravného prostriedku, ktorým je sťažnosť. Ďalšie práva môže obvinený uplatniť v súlade s § 34 a nasl. Trestného poriadku po zaistení majetku. Ďalej je potrebné poukázať na fakultatívny charakter zaistenia v prvej vete tohto ustanovenia, kde súd, prípadne prokurátor, musí dôsledne skúmať zákonné podmienky pred vydaním rozhodnutia.
K bodu 150
Ustanovenie reaguje na praktické skúsenosti a upravuje situáciu, keď sú splnené podmienky na vyžiadanie osoby z cudzieho štátu na základe medzinárodného zatýkacieho rozkazu alebo európskeho zatýkacieho rozkazu, a táto osoba má byť z cudzieho štátu vyhostená. Osobitným zákonom sa v tomto prípade rozumie zákon č. 154/2010 Z. z. o európskom zatýkacom rozkaze v znení zákona č. 344/2012 Z. z. Ide o prípady, ak cudzí štát nerozhodne o žiadosti Slovenskej republiky o vydanie osoby v extradičnom konaní, ale rozhodne o jej vyhostení zo svojho územia v administratívnom konaní. Ustanovenie upravuje podmienky, za akých policajné orgány prevezmú vyhostenú osobu z cudzieho štátu a následne ju prevezú a odovzdajú príslušným orgánom v Slovenskej republike.
K bodu 151
Ustanovenie § 490 Trestného poriadku bolo zmenené zákonom č. 422/2002 Z. z.. V tom čase v texte neexistoval odsek 6, ktorý presnejšie špecifikuje podmienku uvedenú v odseku 3 písm. d). Odsek 3 písm. d) bol v texte § 490 Trestného poriadku ponechaný zrejme omylom a je nadbytočný. Ide o duplicitnú úpravu, ktorá nemá žiadny relevantný vecný dôsledok.
K bodu 152
Ide o legislatívno-technickú zmenu v súvislosti s bodom 152.
K bodu 153
Ustanovenie § 496 ods. 2 písm. a) sa zosúlaďuje s čl. 14 ods. 1 písm. b) Európskeho dohovoru o vydávaní (oznámenie č. 549/1992 Zb.) v znení dodatkových protokolov, ktorý stanovuje 45 dňovú lehotu, počas ktorej sa uplatňuje zásada špeciality.
K bodu 154
S ohľadom na poznatky aplikačnej praxe a identifikované výkladové problémy sa navrhuje doplnenie § 496 ods. 3 o odkaz na konkrétne procesné úkony.
K bodu 155
Jedná sa o legislatívno-technickú úpravu, ktorou sa odstraňuje nedostatok – nesprávny vnútorný odkaz, nakoľko príslušnosť súdu je vymedzená v odsekoch 2 a 3 ustanovenia § 521 Trestného poriadku.
K bodu 156
S ohľadom na poznatky aplikačnej praxe sa navrhuje riešiť osobitne otázku rozhodovania o trovách ustanovených obhajcov, ktorý ukončili zastupovanie vo veci. Navrhuje sa, aby o výške odmeny a náhrady obhajcu, ktorý ukončil zastupovanie vo veci, rozhodol na návrh obhajcu orgán činný trestnom konaní alebo súd po ukončení zastupovania, nie až po právoplatnom skončení veci. V praxi boli identifikované prípady, kedy obhajca, ktorý ukončil zastupovanie vo veci napr. z dôvodu odchodu do dôchodku, nemal niekoľko rokov vyplatenú odmenu a náhradu z dôvodu, že doposiaľ nedošlo k právoplatnému skončeniu veci.
K bodu 157
Legislatívno-technická zmena v súvislosti s novým znením § 16 (bod 7).
K bodu 158
Východiskom prechodných ustanovení je posudzovanie úkonov vykonaných do nadobudnutia účinnosti navrhovaných zmien v súlade so zákonom ako úkonov s rovnakými účinkami ako úkony podľa zmenenej úpravy.
Intertemporálna úprava súdneho (vrátane odvolacieho) a dovolacieho konania vychádza z požiadavky nemeniť pravidlá „počas hry“ a teda postupu v už začatých súdnych konaniach podľa doterajších predpisov. Vo zvyšnom rozsahu sa postupuje v súlade s princípom „lex fori“, teda podľa zákona účinného v čase vykonania úkonu.
K bodu 159
Príloha sa dopĺňa o odkaz na smernicu EP a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní, ktorá sa návrhom zákona transponuje do právneho poriadku Slovenskej republiky.
 K Čl. III
(návrh zákona, ktorým sa dopĺňa zákon č. 154/2010 Z. z. o európskom zatýkacom rozkaze v znení zákona č. 344/2012 Z. z.)
K bodom 1 a 2
Návrhom sa transponuje smernica Európskeho parlamentu a Rady 2010/64/EÚ z 20. októbra 2010 o práve na tlmočenie a preklad v trestnom konaní (Ú. v. EÚ L 280, 26. 10. 2010) a smernica Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní (Ú. v. EÚ L 142, 1. 6. 2012) v častiach týkajúcich sa konania o európskom zatýkacom rozkaze – viď tabuľka zhody.
K bodu 3
Príloha sa dopĺňa o odkaz na právne záväzne akty Európskej únie, ktoré sa návrhom zákona transponujú do označeného zákona.