B. Osobitná časť

Znenie primárne vychádza z Modelovej daňovej zmluvy OECD o príjmoch a o majetku („modelová zmluva OECD“) a čiastočne aj z Modelovej zmluvy o dvojitom zdanení OSN („modelová zmluva OSN“). Navyše berie do úvahy osobitosti a špecifiká vyplývajúce z vnútroštátnych právnych predpisov oboch štátov. 
 
Článok 1 (Osoby, na ktoré sa zmluva vzťahuje):
Tento článok vymedzuje, že zmluva sa vzťahuje na osoby, ktoré sú rezidentmi jedného alebo oboch zmluvných štátov. Pojmy „osoba“ a tiež „rezident“ sú ďalej bližšie definované v článkoch 3 a 4 zmluvy. V podmienkach Slovenskej republiky sa za osobu, ktorá je rezidentom Slovenskej republiky a teda na ktorú sa vzťahuje zmluva, považuje fyzická osoba a najmä tieto typy právnických osôb – spoločnosť s ručením obmedzeným, akciová spoločnosť, družstvo a komanditná spoločnosť čiastočne (z časti prislúchajúcej komanditistom). 
 
Článok 2 (Dane, na ktoré sa zmluva vzťahuje):
Pod pojem „daň z príjmov“ sa zahŕňa aj daň z kapitálových výnosov plynúcich z predaja majetku a tiež daň z príjmov zo závislej činnosti. Poistné na zdravotné poistenie, sociálne zabezpečenie a príspevky na starobné dôchodkové sporenie a obdobné poistné a príspevky platené zamestnávateľom za zamestnanca v druhom zmluvnom štáte sa nepovažujú za súčasť príjmov zo závislej činnosti pre účely zmluvy. Zmluvou nie sú pokryté ani zmluvné pokuty a penále. 
 
Odsek 3 uvádza zoznam daní, na ktoré sa táto zmluva vzťahuje v čase podpisu zmluvy. V súlade so slovenskou vnútroštátnou legislatívou tento zoznam pozostáva z daní z príjmov fyzických a právnických osôb. Arménsko uplatňuje zmluvu aj na vlastníctvo nehnuteľnosti (platí sa daň z vlastníctva nehnuteľnosti v Arménsku).
 
Posledný odsek pokrýva situácie, keď zmluvný štát zavedie dodatočnú daň, resp. nahradí existujúcu daň po uzavretí zmluvy. Príslušný orgán (Ministerstvo financií SR) v takomto prípade nahlasuje zmenu druhému zmluvnému štátu. Nahlásenie nie je obmedzené len zmenou v oblasti typov daní, zmluvné štáty sa môžu vzájomne informovať o akýchkoľvek významných legislatívnych zmenách, usmerneniach, súdnych rozhodnutiach alebo praktických prípadoch.
 
Článok 3 (Všeobecné definície):
Odsek 1:
Upravuje vybrané definície potrebné pre interpretáciu zmluvy. Niektoré výrazy, ako napríklad dividendy, stála prevádzkareň, či rezident sú definované priamo v špecifických článkoch zmluvy.
Písm. b) a c) špecifikujú územia zmluvných štátov v súlade so zaužívanými vnútroštátnymi definíciami. 
V písm. d) definícia osoby je veľmi široká tak, aby okrem fyzických osôb a spoločností pokrývala akékoľvek združenia osôb, ktoré sú považované za právnické osoby pre daňové účely. 
Písm. e) definuje spoločnosť ako akúkoľvek právnickú osobu podľa daňových zákonov zmluvného štátu, v ktorom je rezidentom. Definícia má dopad len na posledný odsek článku 5 (Stála prevádzkareň), na článok 10 (Dividendy) a na článok 15 (Tantiémy).
Písm. f) uvádza, čo sa rozumie pod pojmom podnik. Táto definícia je veľmi široká, avšak v nadväznosti na definíciu podnikania uvedenú pod písm. k) tohto článku objasňuje, že pod pojem podnik je nevyhnutné zahrnúť výkon profesijných služieb a iných činností nezávislej povahy, bez ohľadu na vnútroštátnu definíciu zmluvných štátov.
V písm. g) sa pre úplnosť uvádza, čo sa rozumie pod pojmom podnik jedného zmluvného štátu a podnik druhého zmluvného štátu pre účely zmluvy.
Definícia medzinárodnej dopravy v písm. h) nadväzuje na princíp zdanenia príjmov v medzinárodnej doprave ustanovený v článku 8 ods. 1 zmluvy. 
V písm. i) zmluvné štáty vymedzujú kompetentné orgány pre účely zmluvy. V podmienkach Slovenskej republiky sa za kompetentný orgán považuje Ministerstvo financií SR.
Prvý bod písm. j) definuje štátneho príslušníka vo vzťahu k fyzickej osobe. V definícii štátneho príslušníka vo vzťahu k právnickým osobám sa osobitne uvádza právnická osoba a samostatne osobná obchodná spoločnosť (partnership) a to z dôvodu, že niektoré štáty síce považujú osobnú obchodnú spoločnosť za osobu podľa písmena c) tohto článku, avšak nie aj za právnickú osobu.
Definícia pojmu podnikania je ponechaná na vnútroštátnu legislatívu zmluvných štátov. Táto definícia v písm. k) bola do zmluvy doplnená z dôvodu, aby bolo jednoznačné, že výkon profesijných služieb a iných činností nezávislej povahy spadá do rámca článku 7 (po vypustení samostatného článku o nezávislých službách z modelovej zmluvy OECD).
 
Odsek 2:
Uvádza, že výrazy, ktoré nie sú definované v zmluve, majú význam podľa vnútroštátnych predpisov. Zo znenia vyplýva jednak to, že sa berie do úvahy právny predpis platný v čase uplatnenia zmluvy a tiež to, že v prípade rozdielnych definícii v rôznych predpisoch v rámci zmluvného štátu sa uprednostní daňový právny predpis.
 
Článok 4 (Rezident):
Odsek 1:
Definuje rezidenta zmluvného štátu ako osobu, ktorá podlieha zdaneniu v tomto zmluvnom štáte. Tento odsek tiež uvádza, že za rezidenta zmluvného štátu sa nepovažuje osoba iba z titulu príjmov plynúcich zo zdrojov v tomto zmluvnom štáte. Pre účely zmluvy sa za rezidenta považuje aj samotný štát, resp. jeho správny celok alebo miestny orgán.
 
Odsek 2:
Ak je fyzická osoba považovaná na základe odseku 1 za rezidenta oboch zmluvných štátov, jeho rezidencia sa rozhraničí na základe kritérií vymedzených v odseku 2. Tieto rozhraničovacie kritéria sa použijú v poradí, v akom sú ustanovené v zmluve, t. j. ak nie je možné použiť alebo určiť rozhraničovacie kritérium prvé v poradí, pristupuje sa k ďalšiemu kritériu (trvalo dostupné bývanie, stredisko životných záujmov, obvyklé zdržiavanie sa a štátna príslušnosť).  
Písm. a) pojednáva o trvalo dostupnom bývaní. Pod týmto pojmom sa rozumie obydlie bez ohľadu na jeho formu (byt, dom, izba atď.), ktoré fyzická osoba má vo vlastníctve, nájme alebo ho užíva na základe iného práva, v ktorom sa zdržiava s úmyslom nielen prechodného bývania. Obydlie fyzickej osoby je stále, ak je tejto osobe prístupné nepretržite v každom čase, nielen príležitostne na účely krátkodobého pobytu. Skôr používané pojmy „stály byt“ a „trvalé bydlisko“ spôsobovali terminologickú nejasnosť a nesprávny výklad tohto pojmu, keďže pojem „byt“ nezahŕňal všetky formy obydlia a pojem „trvalé bydlisko“ spôsobovalo ľahkú zameniteľnosť s odlišným inštitútom trvalého pobytu v zmysle zákona č. 253/1998 Z. z. o hlásení pobytu občanov Slovenskej republiky a registri obyvateľov Slovenskej republiky v platnom znení.
Druhým kritériom v písm. a) je stredisko životných záujmov. Predstavuje ho štát, ku ktorému má fyzická osoba užšie osobné a hospodárske vzťahy (napr. rodinné, sociálne a ekonomické vzťahy, zamestnanie, politické, kultúrne a iné aktivity, miesto podnikania, miesto, z ktorého spravuje svoj majetok). Pri posudzovaní, ku ktorému štátu má fyzická osoba užšie osobné a hospodárske vzťahy, sa berú do úvahy všetky skutočnosti a okolnosti a posudzujú sa ako celok, hoci osobitná pozornosť sa venuje osobným vzťahom.
Ak fyzická osoba nemá v žiadnom zmluvnom štáte trvalo dostupné bývanie a nie je ani možné určiť zmluvný štát, v ktorom má stredisko životných záujmov, pristupuje sa k tretiemu kritériu obvyklého zdržiavania sa vymedzenému v písm. b). Zmluva nešpecifikuje presný počet dní obvyklého zdržiavania sa v zmluvnom štáte. 
Ak sa fyzická osoba obvykle zdržiava v oboch zmluvných štátoch alebo v žiadnom z nich, je podľa písm. c) rezidentom toho zmluvného štátu, ktorého je štátnym príslušníkom. 
Ako je uvedené v písm. d), ak nie je možné rezidenciu rozhraničiť ani na základe tohto kritéria, kompetentné orgány zmluvných štátov určia štát, ktorého je táto osoba rezidentom, vzájomnou dohodou prostredníctvom procedúry uvedenej v článku 25 zmluvy. 
V praxi môže nastať situácia, že osoba zmení svoju rezidenciu v priebehu kalendárneho roka. V takom prípade sa bude osoba príslušnú časť roka považovať za rezidenta jedného zmluvného štátu a ostatnú časť roka za rezidenta druhého zmluvného štátu. Ak je osoba rezidentom Slovenskej republiky časť zdaňovacieho obdobia, vysporiada si za túto časť zdaňovacieho obdobia na území Slovenskej republiky svoju celosvetovú daňovú povinnosť z príjmov zo zdrojov na území Slovenskej republiky a zo zdrojov v zahraničí. Za časť zdaňovacieho obdobia, počas ktorého je osoba nerezidentom Slovenskej republiky, si na tomto území vysporiada daňovú povinnosť z príjmov zo zdrojov na našom území.  
 
Odsek 3:
Rozhraničuje rezidenciu osoby, inej ako je fyzická osoba, na základe miesta skutočného vedenia. Miestom skutočného vedenia sa na účely zmluvy rozumie miesto, kde sú prijímané rozhodujúce riadiace a obchodné rozhodnutia nevyhnutné pre vedenie podnikania daňovníka. Miestom skutočného vedenia je obvykle miesto, kde sú štatutárnymi orgánmi (napr. konateľmi spoločnosti, predstavenstvom) prijímané hlavné a zásadné rozhodnutia, t.j. miesto, kde sa rozhoduje o aktivitách, ktoré má vykonať spoločnosť ako celok. Osoba môže mať viacero miest vedenia, v jednom čase však môže mať len jedno miesto skutočného vedenia. 
 
Článok 5 (Stála prevádzkareň):
Odsek 1:
Vymedzuje všeobecnú definíciu stálej prevádzkarne. V praxi sa tiež označuje ako tzv. klasická stála prevádzkareň. Výraz „stála prevádzkareň“ označuje trvalé miesto alebo zariadenie na výkon činností, ktorého prostredníctvom podnik úplne alebo čiastočne vykonáva svoju činnosť. V nadväznosti na túto definíciu sa za všeobecné podmienky, ktoré musia byť splnené pre účely vzniku stálej prevádzkarne, považuje existencia miesta alebo zariadenia na výkon činnosti, geografická, obchodná a časová stálosť miesta na podnikanie a výkon činnosti prostredníctvom tohto miesta. Pojem „časová stálosť“ v kontexte posudzovania vzniku stálej prevádzkarne je potrebné chápať tak, že činnosť musí spĺňať určitý stupeň trvalosti – môže sa jednať buď o sústavnú a opakovanú činnosť alebo v prípade jednorázovo poskytovaných činností sa sleduje splnenie vymedzeného časového obdobia 6 mesiacov. 
 
Odsek 2:
Vymenúva „pozitívny“ zoznam vzniku stálej prevádzkarne, ktorý však nie je taxatívny a pri posudzovaní vzniku stálej prevádzkarne nenahrádza podmienky vymedzené v odseku 1. Na tomto pozitívnom zozname sú príkladmo uvedené niektoré prípady vzniku stálej prevádzkarne. Avšak tieto zakladajú stálu prevádzkareň, len ak spĺňajú všeobecné podmienky vzniku stálej prevádzkarne uvedené v odseku 1 tohto článku. A naopak, ak sú splnené všeobecné podmienky podľa odseku 1, stála prevádzkareň vzniká bez ohľadu na skutočnosť, že dané miesto nie je explicitne uvedené v odseku 2. 
 
Ods. 3 písm. a) a b):
Definujú dva špecifické typy stálej prevádzkarne – tzv. stavebnú a službovú stálu prevádzkareň. 
·         k tzv. stavebnej stálej prevádzkarni:
Stavebná stála prevádzkareň vzniká pri splnení časového testu bez ohľadu na splnenie podmienok vymedzených v odseku 1. Stavebné činnosti zahŕňajú nielen výstavbu budov, ale tiež výstavbu ciest, mostov alebo kanálov, rekonštrukciu (viac ako len údržbu alebo redekoráciu) budov, mostov alebo kanálov, kladenie potrubí, hĺbenie a bagrovanie. Inštalačné a montážne služby nie sú obmedzené len na inštaláciu týkajúcu sa stavebného projektu, ale zahŕňajú aj inštaláciu nového zariadenia (napr. komplexného stroja) v už existujúcej budove alebo vonku. Dočasné prerušenie prevádzky napr. z titulu nepriaznivého počasia, či nedostatku materiálu sa nepovažuje za ukončenie stálej prevádzkarne, ale sa započítava do doby jej existencie. Do činností spadajúcich do rámca „stavebnej“ stále prevádzkarne nie sú zahrnuté napr. bežné udržiavacie práce na dokončených stavbách (napr. drobné opravy fasád, maliarske, resp. natieračské práce), bežná údržba a opravy hnuteľných vecí (napr. opravy výrobných zariadení, záručné opravy), činnosti vykonávané na mieste stavebného alebo montážneho projektu, ak nie sú súčasťou tohto projektu (napr. dodávanie stravy na stavenisko, samotné dodávanie materiálu). Stavebný dozor rovnako spadá do rámca stavebnej stálej prevádzkarne (v súlade s výhradou Slovenskej republiky k článku 5 modelovej zmluvy OECD).
·         k tzv. službovej stálej prevádzkarni:
Samostatným špecifickým typom stálej prevádzkarne je stála prevádzkareň založená z titulu poskytovania služieb, aj ak tieto nie sú poskytované prostredníctvom trvalého miesta na podnikanie v zmysle odseku 1 tohto článku. Tento koncept vychádza z modelovej zmluvy OSN a je v súlade s výhradou Slovenskej republiky k článku 5 modelovej zmluvy OECD. Službová stála prevádzkareň vzniká v prípade poskytovania služieb vrátane poradenských služieb podnikom alebo prostredníctvom zamestnancov alebo iných pracovníkov najatých podnikom na takýto účel, ale len vtedy, ak činnosti takéhoto charakteru trvajú na území druhého štátu počas 6 mesiacov v akomkoľvek dvanásťmesačnom období. Pre vznik službovej stálej prevádzkarne sa vyžaduje, aby sa jednalo o poskytnutie služieb v rámci jedného projektu. 
 
Odsek 4:
Vymenúva činnosti spadajúce do rozsahu prípravných a pomocných činností, ktoré vylučujú vznik stálej prevádzkarne, aj keď ich daňovník vykonáva prostredníctvom trvalého miesta na podnikanie. Vo všeobecnosti sa jedná o činnosti, ktoré netvoria základnú a významnú časť aktivít podniku. Ak však predmet činností trvalého miesta je rovnaký ako predmet činností celého podniku, takéto činnosti sa nepovažujú za prípravné a pomocné. Ak podnik vykonáva činnosti, ktoré sú bežne považované za pomocné alebo podporné činnosti, ale vykonáva tieto činnosti pre tretiu stranu, vtedy sú takéto činnosti považované za hlavnú činnosť a zakladajú vznik stálej prevádzkarne.
 
Odsek 5:
Vymedzuje ďalší špecifický typ stálej prevádzkarne, tzv. agentskej stálej prevádzkarne. Na základe tohto ustanovenia môže zahraničnému podniku vzniknúť stála prevádzkareň z titulu činností vykonávaných v druhom štáte prostredníctvom osoby – tzv. závislého zástupcu (agenta), hoci tento podnik nemá v tomto druhom štáte k dispozícii trvalé miesto na podnikanie v zmysle odseku 1. Závislým zástupcom nemusí byť zamestnanec spoločnosti. Môže ísť o fyzickú alebo právnickú osobu bez ohľadu na miesto jej rezidencie. Výrazom „má a obvykle uplatňuje právomoc uzatvárať zmluvy v mene podniku“ sa rozumejú nielen právomoci priamo podpisovať zmluvy, ale aj právomoci dojednávať všetky časti a detaily zmluvy spôsobom záväzným pre podnik, aj ak je predmetná zmluva podpisovaná inou osobu, alebo ak tomuto zástupcovi nebola formálne udelená právomoc na reprezentáciu podniku. Pre účely vzniku tzv. agentskej stálej prevádzkarne je nevyhnutné, aby aktivity závislého zástupcu nemali len jednorazový charakter, ale musí ísť o opakované dlhodobejšie zastupovanie podniku v danom štáte. Na druhej strane, ak osoba nekoná v mene podniku alebo neuplatňuje právomoc uzatvárať zmluvy, ale sa iba zúčastňuje alebo zapája do rokovaní medzi zahraničným podnikom a klientom, agentská stála prevádzkareň nevzniká. Na vznik stálej prevádzkarne je potrebná vyššia miera aktívnej účasti agenta a  nízka miera aktívnej účasti zahraničného podniku na transakciách v druhom štáte. 
 
Odsek 6:
Vymedzuje, že podniku nevzniká stála prevádzkareň v druhom zmluvnom štáte len z toho dôvodu, že v tomto druhom štáte vykonáva svoju činnosť prostredníctvom makléra, generálneho komisionára alebo akéhokoľvek iného nezávislého zástupcu, pokiaľ tieto osoby konajú v rámci svojej bežnej činnosti. Základnými charakteristikami na rozlíšenie, že ide o nezávislého zástupcu (a nie o závislého zástupcu), sú napríklad: osoba je nezávislá od podniku aj právne, aj ekonomicky; osoba koná v rámci svojej bežnej činnosti, keď vystupuje v mene podniku; obchodné činnosti osoby pre podnik nepodliehajú kontrole a pokynom podniku (avšak zodpovedá sa podniku za výsledky práce); podnikateľské riziko nesie osoba a nie podnik.
 
Odsek 7: 
Objasňuje skutočnosť, že dcérska ovládaná spoločnosť sama o sebe automaticky netvorí stálu prevádzkareň materskej ovládajúcej spoločnosti. Dcérska spoločnosť totiž predstavuje nezávislý a samostatný ekonomický a právny subjekt. Stála prevádzkareň môže materskej spoločnosti vzniknúť, ak sú splnené vyššie vymedzené podmienky vzniku pre jednotlivé typy stálej prevádzkarne, napr. ak disponuje miestom patriacim dcérskej spoločnosti, ktoré jej je k dispozícii, prostredníctvom ktorého materská spoločnosť vykonáva svoje vlastné činnosti. Rovnaké princípy sa uplatňujú aj medzi jednotlivými podnikmi v rámci nadnárodných skupín.
 
Článok 6 (Príjmy z nehnuteľného majetku):
Odsek 1:
Vymedzuje všeobecný princíp zdanenia príjmov plynúcich z priameho užívania, nájmu alebo akéhokoľvek iného užívania nehnuteľného majetku. Nakoľko existuje úzke ekonomické prepojenie medzi samotnou nehnuteľnosťou a zdrojom príjmu, prisudzuje sa právo na zdanenie takéhoto príjmu tomu zmluvnému štátu, v ktorom je nehnuteľnosť umiestnená. Znenie „vrátane príjmov z poľnohospodárstva alebo lesníctva“ rozširuje rozsah uplatnenia aj na príjem z činností, ktoré spadajú do rozsahu poľnohospodárstva a lesníctva. Ide nielen o príjmy podniku, ktorý pôsobí v poľnohospodárstve alebo lesníctve, z predaja svojej produkcie, ale aj o príjmy, ktoré tvoria neoddeliteľnú súčasť poľnohospodárskych alebo lesníckych činností.
 
Odsek 2:
Definuje nehnuteľný majetok. Primárne sa určenie toho, či sa jedná o nehnuteľný majetok, ponecháva na právne predpisy štátu, v ktorom sa majetok nachádza. Definícia však ďalej uvádza, čo sa považuje za nehnuteľný majetok pre účely zmluvy bez ohľadu na vnútroštátnu legislatívu tohto štátu. 
 
Odsek 3:
Špecifikuje, na aké príjmy z nehnuteľného majetku sa článok 6 vzťahuje. Táto definícia je veľmi široká, aby pokryla všetky formy užívania nehnuteľností.
 
Odsek 4:
Objasňuje, že ustanovenia odsekov 1 a 3 sa vzťahujú aj na príjmy z nehnuteľností, ktoré sú súčasťou obchodného majetku podnikov. 
 
Článok 7 (Zisky z podnikania):
Odsek 1:
Vymedzuje základné pravidlo zdaňovania príjmov z podnikania. Príjmy plynúce podniku jedného zmluvného štátu z podnikateľských činností sú zdaniteľné v tomto štáte, s výnimkou činností vykonávaných v druhom zmluvnom štáte prostredníctvom stálej prevádzkarne, ktorá sa tam nachádza. Príjmy prisúditeľné stálej prevádzkarni sú zdaniteľné v druhom zmluvnom štáte. Daňová správa Slovenskej republiky, sleduje každý samostatný zdroj príjmu podniku v tomto štáte a aplikuje na každý takýto zdroj príjmu test vzniku stálej prevádzkarne.
 
Odsek 2:
Popisuje princíp prisúdenia príjmov stálej prevádzkarni. Tento princíp je založený na princípe nezávislého vzťahu. Posudzuje sa pri ňom, aké zisky by stála prevádzkareň dosiahla, keby bola nezávislá od svojho zriaďovateľa. Komentár k modelovej zmluve OECD vychádzajúci zo správy OECD o prisudzovaní ziskov stálym prevádzkarňam pojednáva o dvojkrokovom prístupe, na základe ktorého sa kalkulujú všetky zisky prisúditeľné stálej prevádzkarni, t.j. zisky plynúce z transakcií realizovaných nezávislými osobami, transakcií so závislými osobami a z vnútropodnikových operácií s ostatnými časťami podniku (vnútropodnikový presun majetku, vnútropodnikové poskytovanie služieb a pod.). Prvým krokom je identifikácia činností vykonávaných prostredníctvom stálej prevádzkarne (na základe funkčnej analýzy). V rámci druhého kroku sa stanoví odmena za transakcie stálej prevádzkarne na základe princípu nezávislého vzťahu berúc do úvahy vykonávané funkcie, použitý majetok a prevzaté riziko.
 
Odsek 3:
Vymedzuje, že pri stanovení ziskov prisúditeľných stálej prevádzkarni je nevyhnutné brať do úvahy aj náklady, ktoré v tejto súvislosti vznikli. Pri stanovení nákladov sa berú do úvahy skutočné náklady bez ziskovej prirážky. V súlade s prístupom z roku 2008, ktorý si Slovenská republika vyhradila používať aj naďalej, nie je možné uplatniť obchodnú prirážku na príjmy z poskytovania všeobecných služieb častiam podniku, uznať platby licenčných poplatkov medzi stálou prevádzkarňou a inou časťou podniku a uznať vnútropodnikové úroky.
 
Odsek 4:
Umožňuje v niektorých prípadoch uplatniť namiesto prisúdenia ziskov stálej prevádzkarni na základe princípu nezávislého vzťahu spôsob rozdelenia celkových ziskov na základe rôznych vzorcov. 
 
Odsek 5:
Uvádza, že stálej prevádzkarni sa neprisudzujú zisky, ak ide o nákupnú pobočku (tzv. purchasing office). Avšak tento odsek sa nevzťahuje na miesto, kde sa výlučne nakupuje tovar pre podnik, nakoľko takéto miesto v súlade s článkom 5 ani nezakladá stálu prevádzkareň. Tento odsek sa vzťahuje na situácie, kedy existuje stála prevádzkareň, ktorá okrem výkonu iných podnikateľských činností aj nakupuje tovar pre zriaďovateľa. V takomto prípade sa na základe odseku 5 stálej prevádzkarni neprisúdia žiadne zisky za tento nákup. V tejto súvislosti sa rovnako stálej prevádzkarni neprisúdia žiadne výdavky súvisiace s týmto nákupom. 
 
Odsek 6:
Špecifikuje, že metóda stanovenia základu dane stálej prevádzkarne by sa z roka na rok nemala meniť len z dôvodu, že použitím inej metódy by sa dosiahol výhodnejší výsledok. Toto ustanovenie má zabezpečiť konzistenciu a kontinuálnosť.
 
Odsek 7:
Objasňuje, že v prípade typov príjmov, ktoré sú obsahovo pokryté inými článkami zmluvy, sa zdaňovanie týchto príjmov riadi príslušnými článkami. T.j. iné články zmluvy, ktoré špecificky riešia vybrané typy príjmov, majú prednosť pred článkom 7. Pravidlo je, že článok 7 sa uplatní na príjmy, ktoré nespadajú do kategórií príjmov zahrnutých v iných článkoch zmluvy a navyše tiež na dividendy, úroky, licenčné poplatky a iné príjmy, ktoré sú prisúditeľné stálej prevádzkarni. 
 
Článok 8 (Medzinárodná doprava):
Odsek 1:
Právo na daň z príjmov z prevádzkovania dopravných prostriedkov v medzinárodnej doprave má podľa odseku 1 štát, v ktorom sa nachádza podnik prevádzkujúci medzinárodnú dopravu. Pod príjmy z prevádzkovania dopravných prostriedkov v medzinárodnej doprave sa zahŕňajú príjmy plynúce podniku z prepravy ľudí alebo nákladu týmito prostriedkami (bez ohľadu na to, či sú dopravné prostriedky vo vlastníctve podniku, nájme alebo akomkoľvek inom užívaní). Ďalej do rozsahu príjmov v tomto odseku spadajú príjmy plynúce z činností priamo spojenými s prevádzkovaním medzinárodnej dopravy alebo z činností, ktoré síce nie sú priamo spojené s prevádzkovaním, avšak majú pomocný charakter. 
 
Odsek 2:
Reflektuje rôzne formy medzinárodnej spolupráce v leteckej a vzdušnej preprave. 
 
Článok 9 (Prepojené podniky):
Odsek 1:
Stanovuje možnosť úpravy ziskov prepojených podnikov, ak z dôvodu špecifických vzťahov medzi nimi neboli zdaniteľné zisky vyčíslené na základe princípu nezávislého vzťahu.  
 
Odsek 2:
Umožňuje vykonať korešpondujúcu úpravu u prepojeného podniku v druhom zmluvnom štáte za účelom zamedzenia dvojitého zdanenia. Táto korešpondujúca úprava sa v druhom zmluvnom štáte vykoná nie automaticky len z dôvodu, že zisky v prvom zmluvnom štáte boli upravené (navýšené). Ku korešpondujúcej úprave dôjde, len ak druhý zmluvný štát usúdi, že upravený zisk správne reflektuje zisky, ktoré by sa dosiahli v prípade nezávislých podnikov. Toto ustanovenie však neupravuje spôsob, akým sa má korešpondujúca úprava vykonať. Rovnako sa tu neuvádza obdobie, po ktorom už druhý zmluvný štát nemusí vykonať korešpondujúcu úpravu. Ak vznikne spor medzi dvomi stranami ohľadom sumy a charaktere korešpondujúcej úpravy, mala by sa uplatniť procedúra vzájomnej dohody v súlade s článkom 25 zmluvy.   
 
Článok 10 (Dividendy):
Odsek 1:
Umožňuje zdaniť dividendy tomu štátu, v ktorom je rezidentom spoločnosť prijímajúca tieto dividendy.
 
Odsek 2:
Vymedzuje, že bez ohľadu na ustanovenia odseku 1 má právo na zdanenie aj štát zdroja – t.j. štát, v ktorom je rezidentom spoločnosť vyplácajúca dividendy. Právo na zdanenie je však obmedzené sadzbou dane. V prípade splnenia minimálneho 10 % vlastníctva bude sadzba dane 5 %, v ostatných prípadoch 10 % v štáte zdroja. Pojem „vlastníctvo“ sa pre účely písm. a) interpretuje vo všeobecnosti podľa práva štátu materskej spoločnosti.
Nárok na výhodu zo zmluvy je podmienený na základe skutočného vlastníctva. Výraz „skutočný vlastník“ nie je používaný v úzkom zmysle a vykladá sa v kontexte zámeru článku. Priamy príjemca dividendy nie je jej skutočným vlastníkom, ak právo na použitie prijatej dividendy je obmedzené povinnosťou postúpiť platbu inej osobe, t.j. ak príjemca platby nemá právo využiť a nakladať s prijatou dividendou úplne neobmedzene. Avšak aj po preukázaní skutočného vlastníka dividendy nie je zmluvný štát povinný automaticky uplatniť odsek 2 zmluvy. Koncept skutočného vlastníka rieši isté formy daňových únikov a vyhýbania sa daňovej povinnosti (najmä umelé vloženie príjemcu, ktorý je povinný platbu postúpiť ďalej), avšak nerieši všetky prípady zneužívania zmlúv. Z tohto dôvodu odsek 2 neobmedzuje uplatňovanie iných foriem riešenia takýchto neželaných prípadov daňovej optimalizácie (napríklad formou všeobecných alebo špecifických ustanovení proti zneužívaniu). 
 
Odsek 3:
Definícia pojmu „dividenda“ nie je vyčerpávajúca. Vymenované príklady pokrývajú len vybrané typy platieb, ktoré väčšina štátov považuje v súlade so svojou vnútroštátnou legislatívou za dividendu. Nakoľko však nie je možné nájsť jednotnú definíciu tohto pojmu, definícia považuje za dividendu akúkoľvek platbu, ktorá sa považuje za dividendu podľa práva zmluvného štátu, ktorého je rezidentom spoločnosť rozdeľujúca zisk. 
 
Odsek 4:
Tento odsek sa vzťahuje na situácie, keď dividendy vyplácané spoločnosťou, ktorá je rezidentom jedného zmluvného štátu, sú prisúditeľné stálej prevádzkarni spoločnosti druhého zmluvného štátu, ktorá je umiestnená v prvom zmluvnom štáte, t.j. v štáte zdroja dividend. V takomto prípade sa neuplatnia odseky 1 a 2 tohto článku, ale postupuje sa v súlade s článkom 7 (Zisky z podnikania).
 
Odsek 5:
Pojednáva o tom, že (prvý) zmluvný štát, z ktorého plynú zisky alebo príjmy spoločnosti, je oprávnený zdaniť dividendy, ktoré vypláca táto spoločnosť, ktorá je rezidentom druhého zmluvného štátu, ak
-          sa dividendy vyplácajú rezidentovi prvého zmluvného štátu, alebo ak
-          sa vlastníctvo, v súvislosti s ktorým sa dividendy vyplácajú, viaže na stálu prevádzkareň umiestnenú v tomto prvom zmluvnom štáte (podľa článku 7, viď odsek 4 vyššie).
Prvý zmluvný štát však nemôže zdaniť nerozdelené zisky tejto spoločnosti, aj keď tieto zisky majú zdroj v tomto prvom zmluvnom štáte.
Uvedené sa nachádza v zmluve najmä z dôvodu, že niektoré štáty si vnútroštátne nárokujú na zdanenie dividend vyplácaných nerezidentnou spoločnosťou len na základe toho, že zisky tejto spoločnosti (z ktorých sa neskôr vyplácajú dividendy) pochádzajú z istej časti (alebo úplne) zo zdrojov tohto štátu. Účelom predmetného ustanovenia je vylúčiť takéto extrateritoriálne zdanenie z rozsahu zmluvy. 
 
Článok 11 (Úroky):
Odsek 1:
Odsek 1 umožňuje zdaniť úroky tomu štátu, v ktorom je rezidentom spoločnosť prijímajúca tieto úroky.
 
Odsek 2:
Vymedzuje, že bez ohľadu na ustanovenia odseku 1 má právo na zdanenie aj štát zdroja – t.j. štát, v ktorom je rezidentom spoločnosť vyplácajúca úroky. Právo na zdanenie v štáte zdroja je však obmedzené sadzbou dane vo výške 10 %. 
Nárok na výhodu zo zmluvy je podmienený na základe skutočného vlastníctva. Výraz „skutočný vlastník“ nie je používaný v úzkom zmysle a vykladá sa v kontexte zámeru článku. Priamy príjemca úrokov nie je jej skutočným vlastníkom, ak právo na použitie prijatého úroku je obmedzené povinnosťou postúpiť platbu inej osobe, t.j. ak príjemca platby nemá právo využiť a nakladať s prijatým úrokom úplne neobmedzene. Avšak aj po preukázaní skutočného vlastníka úroku nie je zmluvný štát povinný automaticky uplatniť odsek 2 zmluvy. Koncept skutočného vlastníka rieši iba isté formy daňových únikov a vyhýbania sa daňovej povinnosti (najmä umelé vloženie príjemcu, ktorý je povinný platbu postúpiť ďalej), avšak nerieši všetky prípady zneužívania zmlúv. Z tohto dôvodu odsek 2 neobmedzuje uplatňovanie iných foriem riešenia takýchto neželaných prípadov daňovej optimalizácie (napríklad formou všeobecných alebo špecifických ustanovení proti zneužívaniu).
 
Odsek 3:
Nad rámec modelovej zmluvy OECD sa zavádza v odseku 3 oslobodenie od zdanenia úrokov v štáte zdroja, ak príjemcom a zároveň skutočným vlastníkom týchto úrokov sú vybrané štátne inštitúcie.
 
Odsek 4:
Tento odsek definuje rozsah platieb spadajúcich pod pojem „úroky“ pre účely zmluvy. Vo všeobecnosti ide o všetky príjmy z pohľadávok. Penále za oneskorenú platbu sa nepovažujú za úroky podľa tohto článku.
 
Odsek 5:
Tento odsek sa vzťahuje na situácie, keď úroky vyplácané spoločnosťou, ktorá je rezidentom jedného zmluvného štátu, sú prisúditeľné stálej prevádzkarni spoločnosti druhého zmluvného štátu, ktorá je umiestnená v prvom zmluvnom štáte, t.j. v štáte zdroja úrokov. V takomto prípade sa neuplatnia odseky 1 a 2 tohto článku, ale postupuje sa v súlade s článkom 7 (Zisky z podnikania).
 
Odsek 6:
Toto ustanovenie vymedzuje, že štát zdroja je ten štát, v ktorom je rezidentom platiteľ úroku. Jedinou výnimkou z tohto princípu je, ak vzniknuté úrokové náklady je možné prisúdiť stálej prevádzkarni. Vtedy sa za štát zdroja považuje aj štát, v ktorom je umiestnená táto stála prevádzkareň.   
 
Odsek 7:
Tento odsek sa zaoberá výplatou úrokov medzi prepojenými osobami. Zámerom odseku je objasniť, že ustanovenia tohto článku sa vzťahujú len na tú časť úrokov, ktorej výška je v súlade s princípom nezávislého vzťahu. Suma úrokov presahujúca výšku určenú v súlade s princípom nezávislého vzťahu je zdaniteľná v súlade s vnútroštátnym právom oboch zmluvných štátov. Samotný spôsob daňového posúdenia presahujúcej sumy úrokov nie je v tomto ustanovení vymedzený. 
 
Článok 12 (Licenčné poplatky):
Slovenská republika si v prípade licenčných poplatkov vyhradila právo odkloniť sa od modelovej zmluvy OECD v tom zmysle, že obdobne ako pri dividendách a úrokoch umožňuje zdaniť licenčné poplatky aj v štáte zdroja pri splnení podmienok vymedzených v príslušných ustanoveniach tohto článku.
 
Odsek 1:
Odsek 1 umožňuje zdaniť licenčné poplatky tomu štátu, v ktorom je rezidentom spoločnosť prijímajúca tieto licenčné poplatky.
 
Odsek 2:
Tento odsek je obdobou znenia odseku 2 v článku 11 (Úroky) a vymedzuje, že bez ohľadu na ustanovenia odseku 1 má právo na zdanenie licenčných poplatkov aj štát zdroja – t.j. štát, v ktorom je rezidentom spoločnosť vyplácajúca licenčné poplatky. Právo na zdanenie v štáte zdroja je však obmedzené sadzbou dane vo výške 5 %. Podmienka skutočného vlastníctva v odôvodnení k článku 11 ods. 2 vyššie sa uplatňuje aj v prípade licenčných poplatkov.
 
Odsek 3:
Zavádza definíciu licenčných poplatkov pre účely zmluvy. Slovenská republika navyše oproti modelovej zmluve OECD zahŕňa pod tento pojem aj príjem z operatívneho prenájmu (vrátane prenájmu lodí, lietadiel a kontajnerov). 
 
Odsek 4:
Tento odsek sa vzťahuje na situácie, keď licenčné poplatky vyplácané spoločnosťou, ktorá je rezidentom jedného zmluvného štátu, sú prisúditeľné stálej prevádzkarni spoločnosti druhého zmluvného štátu, ktorá je umiestnená v prvom zmluvnom štáte, t.j. v štáte zdroja licenčných poplatkov. V takomto prípade sa neuplatnia predchádzajúce odseky tohto článku, ale postupuje sa v súlade s článkom 7 (Zisky z podnikania).
 
Odsek 5:
Ustanovenie vymedzuje, že štát zdroja je ten štát, v ktorom je rezidentom platiteľ licenčných poplatkov. Jedinou výnimkou z tohto princípu je, ak vzniknuté licenčné poplatky je možné prisúdiť stálej prevádzkarni. Vtedy sa za štát zdroja považuje aj štát, v ktorom je umiestnená táto stála prevádzkareň.   
 
Odsek 6:
Tento odsek sa zaoberá výplatou licenčných poplatkov medzi prepojenými osobami. Zámerom odseku je objasniť, že ustanovenia tohto článku sa vzťahujú len na tú časť licenčných poplatkov, ktorej výška je v súlade s princípom nezávislého vzťahu. Suma licenčných poplatkov presahujúca výšku určenú v súlade s princípom nezávislého vzťahu  je zdaniteľná v súlade s vnútroštátnym právom oboch zmluvných štátov. Samotný spôsob daňového posúdenia presahujúcej sumy licenčných poplatkov nie je v tomto ustanovení vymedzený.  
 
Článok 13 (Príjmy zo scudzenia majetku):
Odsek 1:
Právo na zdanenie príjmov z predaja nehnuteľného majetku sa priznáva štátu, v ktorom je umiestnená nehnuteľnosť. Toto ustanovenie sa pri výraze „nehnuteľný majetok“ odvoláva na definíciu vymedzenú v článku 6 zmluvy.
 
Odsek 2:
Odsek 2 už pojednáva o hnuteľnom majetku, presnejšie o hnuteľnom majetku, ktorý je súčasťou obchodného majetku stálej prevádzkarne. Ak sa predáva takýto hnuteľný majetok, príjmy z neho sú zdaniteľné v štáte, v ktorom je umiestnená stála prevádzkareň. Uvedené platí, aj ak sa predáva stála prevádzkareň (či už iba samotná stála prevádzkareň, alebo celý podnik).
 
Odsek 3:
Toto ustanovenie špecifikuje, že príjmy z predaja dopravných prostriedkov prevádzkovaných v medzinárodnej doprave sa zdaňujú v štáte podniku, ktorý ich prevádzkuje. Tento prístup sa však neuplatní, ak spoločnosť predávajúca dopravné prostriedky ich aj sama neprevádzkuje, t.j. ak ich prenajíma inej osobe. V takejto situácii sa na zdanenie príjmov z predaja uplatnia ustanovenia odseku 2 alebo 6 tohto článku.
 
Odsek 4:
Odsek 4 dovoľuje zdaniť príjem z predaja podielov alebo akcií spoločnosti tomu štátu, v ktorom sa nachádza nehnuteľný majetok spoločnosti. Uvedené sa uplatní, ak spoločnosť, ktorej podiely alebo akcie sa predávajú, vlastní nehnuteľný majetok, ktorého účtovná hodnota vyplývajúca z účtovnej závierky zostavenej za účtovné obdobie predchádzajúce prevodu, je viac ako 50 % hodnoty vlastného imania spoločnosti. 
 
Odsek 5:
Tento odsek za vzťahuje na príjmy z predaja akéhokoľvek iného majetku, ktorý nebol uvedený v predchádzajúcich ustanoveniach článku 13. Právo na zdanenie takýchto príjmov má štát, v ktorom je rezidentom predávajúci.
 
Článok 14 (Príjmy zo závislej činnosti):
 
Odsek 1:
Na základe všeobecného pravidla zdaňovania príjmov zo závislej činnosti vykonávanej v zahraničí sa tieto zdaňujú v štáte výkonu zamestnania. Pod pojmom „platy, mzdy a iné podobné odmeny“ je potrebné rozumieť nielen peňažné plnenie, ale aj nepeňažný príjem zamestnanca. Navyše sa pod tento pojem zahŕňajú aj rôzne formy platieb vyplatených po ukončení zamestnania (napr. odchodné, platby za nevyužitú dovolenku alebo PN, platby kompenzujúce zákaz konkurencie, odškodnenie za nezákonné prepustenie a pod.).
 
Odsek 2:
Tento odsek ustanovuje výnimku z pravidla zdaňovania príjmov zo zamestnania vykonávaného v zahraničí vymedzeného v odseku 1. Na základe tejto výnimky sa príjem zo závislej činnosti môže zdaniť aj v štáte rezidencie zamestnanca, ak sú splnené všetky tri podmienky súčasne. 
a)       Prvou podmienkou je, že zamestnanec je prítomný v druhom zmluvnom štáte krátkodobo - po dobu nepresahujúcu 183 dní v akomkoľvek dvanásťmesačnom období. Pri vyčíslení dní strávených v štáte, v ktorom sa vykonáva zamestnanie, je potrebné brať do úvahy všetky dni fyzickej prítomnosti zamestnanca (vrátane častí dňa, dní príchodu a odchodu, dní strávených v štáte výkonu zamestnania mimo práce, t.j. víkendy, sviatky, dovolenky, PN a pod.).
b)       Druhou podmienkou je, že zamestnávateľ nesmie byť rezidentom štátu, v ktorom sa vykonáva zamestnanie. V súvislosti so splnením tejto podmienky dochádza k rozdielnym prístupom niektorých štátov z dôvodu odlišnej definície pojmu „zamestnávateľ“. Tento pojem však nie je v modelovej zmluve OECD definovaný. Avšak v súlade s článkom 3 ods. 2 modelovej zmluvy OECD, výrazy, ktoré nie sú v zmluve definované, majú taký význam, ktorý im patrí podľa práva toho štátu, ktorý upravuje dane, pokiaľ súvislosti nevyžadujú inak, t.j. v tomto prípade podľa § 5 ods. 4 zákona o dani z príjmov. 
c)       Pri splnení tretej podmienky sa skúma, či odmena zamestnanca ide na ťarchu stálej prevádzkarne. Avšak pri tomto kritériu nie je podstatné, aby odmena bola skutočne výdavkom prisúdeným stálej prevádzkarne (napr. ak sa zamestnávateľ rozhodne, že si nebude nárokovať tento výdavok v stálej prevádzkarni). Postačuje, aby odmena zamestnanca bola prisúdená stálej prevádzkarni v súlade s princípmi prisudzovania výdavkov stálej prevádzkarni.
 
Odsek 3: 
Toto znenie je nad rámec modelovej zmluvy OECD. Vychádza však zo znenia komentára k modelovej zmluve OECD a pojednáva o tom, že do lehoty 183 dní pre účely odseku 2 písm. a) sa započítava akýkoľvek aj začatý deň fyzickej prítomnosti zamestnanca v štáte výkonu zamestnania. Navyše sa do tejto lehoty započítavajú aj dni strávené na zahraničnej pracovnej ceste, ak je táto cesta spojená s výkonom zamestnania.
 
Odsek 4:
Toto znenie je nad rámec modelovej zmluvy OECD. Avšak jeho cieľom je explicitne uviesť definíciu pojmu „zamestnávateľ“ pre účely interpretácie podmienok vymedzených v odseku 2 tohto článku. Uvedená definícia je v súlade s komentárom k modelovej zmluve OECD. Na základe princípov tu vymedzených, pri určovaní skutočného zamestnávateľa je potrebné posudzovať prípad od prípadu. K všeobecne uznávaným charakteristikám skutočného zamestnávateľa patria: zamestnávateľom je osoba, ktorá priamo či nepriamo určuje a ukladá zamestnancovi pracovné úlohy, organizuje, riadi a kontroluje jeho prácu a dáva mu na tieto účely záväzné pokyny a príkazy; je odberateľom práce zamestnanca a znáša zodpovednosť a riziká za výsledky práce tohto zamestnanca (v jeho mene zamestnanec vykonáva činnosť); určuje (objednáva) množstvo, kvalifikáciu a ďalšie požiadavky na zamestnancov (napr. vek, pohlavie), určuje dobu, na ktorú bude zamestnancov potrebovať; priamo či nepriamo platí za vykonanú prácu zamestnancovi mzdu (znáša mzdové náklady); poskytuje priestory na prácu a vlastné výrobné a pracovné prostriedky (napr. nástroje, materiál); vytvára pre zamestnanca vhodné pracovné podmienky, zaisťuje bezpečnosť a ochranu zdravia pri práci zamestnanca. Uvedené charakteristiky skutočného zamestnávateľa sú len príkladné a nie je nevyhnutné, aby boli splnené všetky naraz.
 
Odsek 5:
Bez ohľadu na vyššie uvedené princípy zdaňovania príjmov zo závislej činnosti, príjmy plynúce zamestnancom vykonávajúcim zamestnanie na palube dopravných prostriedkov, ktoré sú prevádzkované v medzinárodnej doprave, sa zdaňujú v štáte, v ktorom sa nachádza podnik prevádzkujúci medzinárodnú prepravu.
 
Článok 15 (Tantiémy):
Uvedený článok sa zaoberá zdaňovaním odmien plynúcich členom štatutárneho orgánu spoločnosti. Právo na zdanenia týchto odmien sa prisudzuje štátu, v ktorom sa nachádza spoločnosť.
 
Článok 16 (Umelci a športovci):
Odsek 1:
Vymedzuje, že právo na zdanenie príjmov umelcov alebo športovcov má štát, v ktorom sa vykonávajú činnosti umelca alebo športovca. Definícia pojmu „umelec“ nie je v zmluve uvedená. Určite však pôjde o umelca vystupujúceho na pódiu, filmového herca alebo herca v televíznej reklame (napríklad aj bývalý športovec v reklame). Tento pojem nezhŕňa napríklad rečníka na konferencii, modela/modelku na prehliadke, administratívnych zamestnancov a podporný tím (napr. kameraman, producent, režisér, choreograf, technický personál). Rovnako nie je v zmluve definovaný ani pojem „športovec“. Okrem športovcov zúčastňujúcich sa  tradičných športových podujatí (bežci, plavci, a pod.) sem spadajú aj napr. golfisti, džkokeji, futbalisti, tenisti, jazdci na automobiloch, hráči biliardu, šachu, kartových turnajov. Posúdenie, či sa jedná o umelca, resp. športovca, je potrebné vykonávať prípad od prípadu. Tento článok sa uplatňuje bez ohľadu na to, kto vypláca príjem (napr. aj odmeny vyplácané národnou federáciou, asociáciou, ligou, ktoré môžu plynúť celému tímu alebo jednotlivcovi).
Pri platbách umelcom a športovcom je nevyhnutné rozlišovať platby licenčných poplatkov alebo platby za sponzoring, alebo poplatky za reklamu. Všeobecným pravidlom je, že článok 16 sa uplatní vždy, keď existuje úzke prepojenie medzi príjmom a výkonom činnosti umelca alebo športovca (t.j. hodnotí sa, či by umelec alebo športovec dosiahol predmetný príjem aj bez vykonania umeleckej alebo športovej činnosti). 
 
Odsek 2:
Tento odsek pojednáva o situáciách, kedy umelcovi alebo športovcovi neplynie odmena za výkon činností priamo, ale cez sprostredkovateľa. Aj v takomto prípade časť platby, ktorá prislúcha umelcovi alebo športovcovi za jeho výkon, bude zdaniteľná v štáte, v ktorom bola vykonaná umelecká alebo športová aktivita. Sprostredkovateľ zdaňuje prislúchajúcu časť odmeny v súlade s článkom 7.  
 
Odsek 3:
Ustanovenie je nad rámec modelovej zmluvy OECD. Možnosť doplniť toto ustanovenie však vychádza z komentára k modelovej zmluve OECD. Ak je vystúpenie umelca alebo športovca financované z verejných prostriedkov, v takomto prípade je ich odmena zdaňovaná v štáte ich rezidencie.
 
Článok 17 (Dôchodky):
Podľa článku 17 sa právo na daň z dôchodkov prisudzuje štátu rezidencie ich príjemcu. 
 
Článok 18 (Štátna služba):
Odsek 1:
V tomto odseku sa právo na daň z príjmov zo štátnej služby prisudzuje štátu zdroja tohto príjmu, t.j. štátu, ktorý vypláca odmenu za štátnu službu. 
Ak služby poskytuje rezident druhého zmluvného štátu v tomto druhom zmluvnom štáte, právo na zdanenie jeho príjmov má tento druhý zmluvný štát. V tomto prípade však musí byť splnená jedna z týchto dvoch podmienok: rezident je zároveň štátnym príslušníkom druhého zmluvného štátu alebo sa nestal rezidentom tohto druhého zmluvného štátu len z dôvodu poskytovania služieb v štátnej službe.  
 
Odsek 2:
Tento odsek upravuje zdanenie dôchodkov vyplatených v súvislosti so štátnou službou. Právo na ich zdanenie má štát, ktorý vypláca dôchodky z prostriedkov, ktoré vytvoril tento zmluvný štát.
Výnimkou zo zdanenia dôchodkov je prípad, ak príjemca dôchodku je rezidentom a štátnym príslušníkom druhého zmluvného štátu. Vtedy má právo na zdanenie jeho dôchodkov druhý zmluvný štát, t.j. štát rezidencie príjemcu dôchodkov.
 
Odsek 3:
Článok o štátnej službe sa nevzťahuje na odmeny za službu poskytovanú v súvislosti s podnikaním štátu (napr. v prípade zamestnancov štátnych železníc, pošty a pod.). 
 
Článok 19 (Študenti):
V súlade s článkom 19 platby, ktoré na účely svojho pobytu, štúdia alebo výcviku dostávajú študenti alebo učni, ktorí sú alebo boli pred začiatkom štúdia v jednom zmluvnom štáte rezidentmi druhého zmluvného štátu, nepodliehajú zdaneniu v prvom zmluvnom štáte, ak plynú zo zdrojov mimo tohto štátu.   
 
Článok 20 (Profesori a výskumní pracovníci):
Profesori alebo výskumníci, ktorí vykonávajú činnosti v druhom zmluvnom štáte, sú oslobodení od zdanenia v tomto druhom zmluvnom štáte po dobu 2 rokov od začiatku výkonu týchto činností v tomto druhom zmluvnom štáte, za predpokladu, že príjem im plynúci nemá zdroj v tomto druhom zmluvnom štáte. Uvedené sa neuplatní, ak činnosti profesorov alebo výskumných pracovníkov nie sú spojené s verejným záujmom (ale pre súkromný prospech určitej osoby). 
 
Článok 21 (Iné príjmy):
Odsek 1:
Predmetné ustanovenie zaručuje, že príjmy neuvedené v predchádzajúcich článkoch zmluvy má právo zdaniť štát rezidencie príjemcu tohto príjmu. 
 
Odsek 2:
Tento odsek vymedzuje výnimku zo zdanenia iných príjmov v štáte rezidencie príjemcu, a to v prípade, ak iné príjmy sú prisúditeľné stálej prevádzkarni nachádzajúcej sa v druhom zmluvnom štáte. V tomto prípade má právo na zdanenie štát, v ktorom sa nachádza táto stála prevádzkareň. Príjmy z nehnuteľného majetku definovaného v článku 6 ods. 2 zmluvy sa však nezdania v štáte, v ktorom sa nachádza stála prevádzkareň.
 
Odsek 3:
Tento odsek uvádza, že rôzne typy výhier sú zdaniteľné v štáte zdroja, t.j. v štáte, z ktorého plynú takéto výhry.
 
Článok 22 (Majetok):
Ide o článok pojednávajúci o zdanení majetku (nie príjmov z neho plynúcich). Nehnuteľný majetok sa zdaňuje v štáte, v ktorom je umiestnený. Hnuteľný majetok prislúchajúci stálej prevádzkarni sa zdaňuje v štáte, v ktorom je umiestnená stála prevádzkareň. Lode a lietadlá prevádzkované v medzinárodnej doprave sa zdaňujú v štáte, v ktorom je podnik vlastniaci tento majetok rezidentom. Ostatné typy majetku sa zdaňujú v štáte rezidencie vlastníka.
 
Článok 23 (Zamedzenie dvojitého zdanenia):
Obidva zmluvné štáty uplatňujú pri zamedzení dvojitého zdanenia metódu zápočtu. Hlavným princípom tejto metódy je zahrnutie celosvetových príjmov do zdaniteľných príjmov slovenského daňového rezidenta.  Od dane vypočítanej z celosvetových príjmov sa umožňuje odpočítať daň zaplatenú v zahraničí. 
 
Odsek 1:
Umožňuje tzv. bežný zápočet dane zaplatenej v zahraničí, t.j. daň uznaná na zápočet v Slovenskej republike nepresiahne pomernú časť dane pripadajúcej na príjmy zo zahraničia.
 
Odsek 2:
Znenie umožňuje pri určení sadzby dane brať do úvahy aj príjmy, ktoré už boli v zahraničí zdanené (uplatniteľné v prípade progresívnej sadzby dane).
 
Článok 24 (Zásada rovnakého zaobchádzania):
Tento článok zabezpečuje rovnaké zaobchádzanie v prvom zmluvnom štáte so štátnymi príslušníkmi (resp. osobami bez štátnej príslušnosti), stálymi prevádzkarňami a zahraničnými závislými osobami druhého zmluvného štátu ako voči vlastným občanom. V rámci dvoch alternatív odseku 6 sa zákaz diskriminácie vzťahuje buď na všetky druhy daní ukladané v zmluvnom štáte, alebo iba na dane vymedzené v článku 2 zmluvy. 
 
Článok 25 (Procedúra vzájomnej dohody):
Odsek 1:
Odsek 1 umožňuje daňovým subjektom bez toho, aby boli zbavené možných riadnych právnych opravných prostriedkov, využiť procedúru vzájomnej dohody. Táto procedúra má slúžiť pre účely riešenia problémov vyplývajúcich z uplatňovania zmluvy v tom najširšom slova zmysle. Jej cieľom je, aby sa k vyriešeniu sporu v jeho druhej fáze dospelo dohodou medzi príslušnými orgánmi, pričom prvá fáza sporu je vedená výlučne v štáte, ktorého je daňový subjekt rezidentom (s výnimkou prípadov, keď je postup pre uplatnenie článku 24 ods. 1 zahájený z iniciatívy daňového subjektu v štáte, ktorého je tento subjekt štátnym príslušníkom). Procedúra vzájomnej dohody predstavuje osobitú procedúru nad rámec národných právnych predpisov. Je zrejmé, že uplatniť ju je možné výlučne v situáciách uvedených v odseku 1, t.j. situáciách, kedy bola daň uložená, alebo má byť uložená bez ohľadu na príslušné ustanovenia zmluvy. Prípad je nutné predložiť v lehote do 3 rokov od prvého oznámenia postupu zakladajúceho zdanenie, ktoré nie je v súlade so zmluvou. Zmluva nestanovuje žiadne zvláštne pravidlá upravujúce formu, akou majú byť tieto námietky predložené.
 
Odsek 2:
Tento odsek pojednáva o druhej fáze procedúry vzájomnej dohody, v rámci ktorej sa rieši spor na úrovni kompetentných orgánov dotknutých zmluvných štátov. V podmienkach Slovenskej republiky je kompetentným orgánom Ministerstvo financií SR. Predmetné ustanovenie uvádza, že príslušné orgány sa majú usilovať o to, aby prostredníctvom vzájomnej dohody vyriešili situácie daňových subjektov podrobených zdaneniu, ktoré nie je v súlade s ustanoveniami zmluvy. Odsek 2 ukladá povinnosť kompetentným orgánom vyjednávať vo veci zamedzenia dvojitého zdanenia. Pokiaľ však ide o dosiahnutie vzájomnej dohody prostredníctvom daného procesu, príslušné orgány majú iba povinnosť vynaložiť maximálne úsilie, a nie povinnosť dosiahnuť výsledok. Dohoda dosiahnutá v rámci procedúry sa uplatní bez ohľadu na vnútroštátne lehoty na zánik práva vyrubiť daň.
 
Odsek 3:
Prvá veta tohto odseku vyzýva a oprávňuje príslušné orgány k tomu, aby problémy spojené s výkladom a aplikáciou zmluvy riešili, pokiaľ je to možné, cestou vzájomnej dohody. Jedná sa v podstate o problémy všeobecného charakteru, ktoré sa týkajú alebo sa môžu týkať kategórie daňových subjektov, aj napriek tomu, že vznikli v súvislosti s individuálnym prípadom, ktorý bežne podlieha postupu definovanému v odsekoch 1 a 2. Toto ustanovenie tiež umožňuje kompetentným orgánom vyriešiť problémy vyplývajúce z aplikácie zmluvy a ďalej stanovuje, aby za účelom zamedzenia dvojitého zdanenia spoločne konzultovali prípady, ktoré zmluva neupravuje.
 
Odsek 4:
Tento odsek stanovuje, ako môžu príslušné orgány viesť spoločné konzultácie za účelom dosiahnutia vzájomnej dohody buď vo veci individuálneho prípadu, podliehajúceho postupom definovaným v odsekoch 1 a 2, alebo vo veci všeobecných problémov, ktoré sa týkajú najmä výkladu alebo aplikácie zmluvy a ktoré sú pojednávané v odseku 3. Tento odsek v prvom rade uvádza, že príslušné orgány môžu s ostatnými orgánmi komunikovať priamo. V tomto zmysle preto nevzniká nutnosť, aby boli pre dané účely využité diplomatické cesty.
 
Článok 26 (Výmena informácií):
Odsek 1:
Základné pravidlo výmeny informácií je uvedené v prvej vete. Kompetentné orgány zmluvných štátov (v podmienkach SR Finančné riaditeľstvo SR) si vymieňajú informácie, o ktorých sa predpokladá, že sú rozhodujúce („forseeably relevant“) pre vykonávanie zmluvy alebo vnútroštátnych právnych predpisov. Princíp relevantnosti má za cieľ vyhnúť sa nadmernej administratívnej záťaži kompetentných orgánov pri tzv. fishing expeditions (t.j. špekulatívne žiadosti, ktoré nemajú jasné prepojenie na prebiehajúcu kontrolu alebo iné daňové konanie). Výmena informácií sa týka akýchkoľvek daní bez obmedzení v článku 1 a 2 zmluvy. Samotný odsek je naformulovaný všeobecne tak, aby nebránil žiadnemu typu výmeny informácií – na žiadosť, automaticky alebo spontánne. Rovnako znenie tohto odseku nemá brániť ani iným spôsobom vzájomnej spolupráce, napr. simultánne daňové kontroly, daňové kontroly v zahraničí. 
 
Odsek 2:
Odsek 2 pojednáva o ochrane informácií získaných prostredníctvom výmeny informácií. Všetky informácie, ktoré zmluvný štát získa, sa  považujú za daňové tajomstvo rovnako ako informácie získané podľa vnútroštátnych právnych predpisov. S výnimkou prípadov uvedených v poslednej vete v odseku 2 sa získané informácie môžu poskytnúť len osobám a na účely presne vymedzené v tomto odseku. Posledná veta umožňuje v špecifických prípadoch poskytnúť získané informácie aj na iné ako daňové účely iným orgánom činným v trestnom konaní alebo justičným orgánom, ak sú splnené dve podmienky: informácie je možné poskytnúť na iné účely v súlade s vnútroštátnymi predpismi oboch zmluvných štátov a príslušný orgán zmluvného štátu poskytujúceho informácie povolí takéto použitie.  
 
Odsek 3:
Tento odsek obsahuje isté obmedzenia pri poskytovaní informácií. Objasňuje, že zmluvný štát nie je povinný pri poskytovaní informácií ísť nad rámec vnútroštátnych právnych predpisov a administratívnej praxe. Daňové tajomstvo sa nepovažuje za prekážku poskytnutia informácie, nakoľko prijímajúci štát je povinný dodržiavať daňové tajomstvo. Zmluvný štát tiež nie je povinný poskytnúť informácie, ak tieto nie je možné získať ani v rámci bežnej administratívnej činnosti žiadajúceho štátu (zmluvný štát by nemal zneužívať informačný systém druhého zmluvného štátu, len preto, že je napríklad rozsiahlejší ako vlastný informačný systém). Je potrebné brať do úvahy rozumnú mieru reciprocity. Toto znenie však neznamená, že rozdiely medzi procesmi a mechanizmami výmeny informácií medzi zmluvnými štátmi umožňujú zamietnuť poskytnutie informácie. V poslednej časti odseku 3 sa uvádzajú prípady, kedy môže štát zamietnuť poskytnúť informáciu, ak sa jedná o vybrané typy špecifických informácií.
 
Odsek 4:
Pojednáva o situáciách, kedy dožiadaný zmluvný štát nepotrebuje požadovanú informáciu pre vnútroštátne účely. Aj napríklad v prípade, ak dožiadaný štát už získanú informáciu nemôže využiť v rámci vnútroštátneho konania (napr. uplynula lehota na vyrubenie dane), nebráni mu to poskytnúť relevantné informácie žiadajúcemu štátu.
 
Odsek 5:
Aj napriek tomu, že odsek 1 uvádza povinnosť vymieňať všetky typy informácií, tento odsek má za cieľ potvrdiť, že odsek 3 nesmie brániť výmene informácií len preto, že požadovanými informáciami disponuje banka, iná finančná inštitúcia, splnomocnenec alebo osoba konajúca vo funkcii agenta alebo zmocneného zástupcu alebo preto, že sa týkajú majetkovej účasti v určitej osobe. To znamená, že tento odsek je nadradený odseku 3 tohto článku. 
 
Článok 27 (Pomoc pri výbere daní): 
Tento článok pojednáva o vzájomnej pomoci pri výbere daní. Zahŕňa ustanovenia o medzinárodnom vymáhaní finančných pohľadávok.
 
Článok 28 (Obmedzenie výhod):
Znenie článku umožňuje zmluvným štátom uplatniť v prípade potreby vnútroštátne ustanovenia proti zneužívaniu a proti daňovým únikom. V prípade, ak by sa jednalo o zneužitie zmluvy, výhody z nej plynúce sa neuplatnia.
 
Článok 29 (Členovia diplomatických misií a konzulárnych úradov):
Článok potvrdzuje daňové výsady prislúchajúce členom diplomatického a konzulárneho personálu vyplývajúce zo všeobecných pravidiel medzinárodného práva alebo na základe ustanovení osobitných dohôd.
 
Článok 30 (Nadobudnutie platnosti):
Článok ustanovuje spôsob nadobudnutia platnosti zmluvy. Zmluva nadobudne platnosť prvým dňom tretieho mesiaca nasledujúceho po dátume doručenia  neskoršieho oznámenia o splnení vnútroštátneho schvaľovacieho procesu. Ustanovenia zmluvy sa pre Slovenskú republiku začnú vykonávať od 1. januára nasledujúceho po roku, v ktorom zmluva nadobudne platnosť. 
 
Článok 31 (Ukončenie platnosti):
Podľa článku 28 sa zmluva uzaviera na dobu neurčitú. Zmluvu je možné vypovedať diplomatickou cestou najskôr po piatich rokoch od nadobudnutia platnosti, a to najneskôr šesť mesiacov pred koncom každého kalendárneho roka nasledujúcom po uplynutí uvedených piatich rokov. 
 
Protokol k zmluve:
Na rokovaní sa dohodlo aj znenie protokolu, ktorý tvorí neoddeliteľnú súčasť zmluvy a jeho obsahom je objasnenie niektorých pojmov zo zmluvy:
 
1. Upravuje základné pravidlo, a síce že výklad zmluvy vychádza z komentárov k modelovej zmluve OECD a OSN za predpokladu, že nebol dohodnutý iný význam na bilaterálnej báze.
2. Spresnenie príslušných orgánov Arménska.
3. Objasnenie pojmu „miesto skutočného vedenia“, ktoré je plne v súlade s komentárom k modelovej zmluve OECD a tiež so slovenským vnútroštátnym prístupom. Uvedené bolo zapracované do protokolu z titulu absencie vnútroštátnej definície v Arménsku v čase rokovania o zmluve.
4. Špecifikácia situácií, na ktoré sa nevzťahuje pojem „dodanie“ v súvislosti s otázkou vzniku stálej prevádzkarne.
5. Spresnenie prisúdenia výdavkov stálej prevádzkarni v Arménsku vychádzajúce z arménskej vnútroštátnej legislatívy.
6. Vymenovanie finančných inštitúcií Slovenskej republiky pre účely oslobodenia úrokov od dane v štáte zdroja.
7. Upresňuje, že použitie informácií na iné účely ako daňové je možné len výnimočných prípadoch.