Dôvodová správa

A. Všeobecná časť

Jadrom stavebného práva v súčasnosti je zákon č. 50/1976 Zb. o územnom plánovaní a stavebnom poriadku (stavebný zákon) prijatý Federálnym zhromaždením Československej socialistickej republiky 27. apríla 1976, ktorý nadobudol účinnosť 1. októbra 1976. Nahradil zákon o územnom plánovaní a zákon o stavebnom poriadku, oba z roku 1958, a zákon o dokumentácii stavieb z roku 1959.  
Stavebný zákon z roku 1976 bol zavŕšením tzv. normalizácie spoločnosti v oblasti regulácie územného plánovania a výstavby. Formálne znamenal kodifikáciu podstatnej časti stavebného práva a obsahovo znamenal dokončenie centralizácie štátnej regulácie výstavby začatej ešte v roku 1949 (zákonom č. 280/1949 Zb. o územnom plánovaní a výstavbe obcí). Utvoril nevyhnutné politické a právne predpoklady jednotného národohospodárskeho plánovania, centrálneho riadenia a kontroly umiestňovania, povoľovania, financovania a uskutočňovania výstavby, najmä v prospech rozsiahlej štátnej výstavby, osobitne tzv. komplexnej bytovej výstavby (prevažne panelových sídlisk), industrializácie krajiny a rozvoja dopravnej infraštruktúry, najmä diaľnic a rýchlostných ciest. Pre ostatnú, centrálne neregulovanú výstavbu, najmä pre stavby občanov a stavby v obciach, znamenal výrazné obmedzenie prístupu obyvateľstva k stavebným výrobkom a k stavebným dodávateľským kapacitám, čím túto časť výstavbu vytesnil do občianskej svojpomocnej formy a do brigádnickej formy najmä v rámci tzv. akcií Z (zveľaďovanie) organizovaných miestnymi národnými výbormi.
Stavebný zákon z roku 1976 vytvoril centrálne plánovaný systém štátneho riadenia výstavby z úrovne federácie, ktorého jadrom riadenia bolo Federálne ministerstvo pre technický a investičný rozvoj. Počnúc centrálne organizovaným a financovaným územným plánovaním v tzv. kategóriách a stupňoch územnoplánovacej dokumentácie, cez centrálne financovanie výstavby zo štátneho rozpočtu a centrálne riadenie organizácie výstavby plánovaním využitia stavebných dodávateľských kapacít a výroby a distribúcie stavebných výrobkov až po režim vyvlastňovania na prospech centrálne riadenej štátnej výstavby. Výkonnými zložkami tohto riadiaceho systému boli republikové ministerstvá výstavby a stavebníctva a sústava všetkých stupňov národných výborov. Stavebný zákon v nezmenenej forme platil 14 rokov (až do prijatia zákona č. 103/1990 Zb.).
Od roku 1990 do konca roku 2013 bol stavebný zákon novelizovaný 33-krát a dvakrát bol dotknutý nálezmi Ústavného súdu SR. Všetky čiastkové novely, najmä však rozsiahle novely v rokoch 1997, 2000 a 2005, sledovali cieľ - priblížiť stavebný zákon novým ústavným pomerom založeným na trhovom hospodárstve, rovnosti druhov vlastníctva, právach osôb a dekoncentrácii a decentralizácii verejnej správy v oblasti výstavby, ako aj medzinárodným záväzkom Slovenskej republiky v oblasti prístupu k informáciám, účasti verejnosti na rozhodovaní verejnej správy a požiadavkám ochrany životného prostredia.
Napriek mnohým zmenám textu však stavebný zákon zostal svojou zastaranou legislatívnou konštrukciou, usporiadaním právnych vzťahov, terminológiou a formami verejnej správy stále v pôvodnom rámci. Toto poznanie vyvolalo potrebu nového zákona už v 90-tych rokoch, a tak od roku 1994 bolo niekoľko pokusov pripraviť nový stavebný zákon. Tieto pokusy stroskotali na nevyjasnenosti koncepcie stavebného práva, na rýchlo sa meniacich spoločenských pomeroch, na rôznorodosti záujmov štátu, obcí, investorov a stavebných firiem a na opakovaných zmenách organizácie verejnej správy od ministerskej úrovne po úroveň miestnych orgánov. Naposledy bol nádejný pokus prijať nový stavebný zákon v roku 2009, ale vláda stiahla vládny návrh z druhého čítania v Národnej rade Slovenskej republiky.
 
II.
 
Vo všeobecnosti navrhovaný stavebný zákon sleduje odstrániť nedostatky terajšej úpravy, ale zachovať a prehĺbiť osvedčené právne inštitúty, ktoré boli vnesené do zákona jeho novelami po roku 1990 a doplniť o právne inštitúty známe zo zahraničia. Navrhovaný zákon 
-          je koncepčne usporiadaný podľa súčasných požiadaviek na vnútorné usporiadanie zákonov; v súlade s legislatívnymi pravidlami je oddelená časť základných ustanovení (definícií) od organizácie verejnej správy a sú oddelené hmotnoprávne ustanovenia od procesnoprávnych ustanovení;
-          v oblasti odbornej terminológie jednak preberá historicky osvedčenú a všeobecne zaužívanú terminológiu slovenského práva a jednak preberá novú terminológiu z odborných medzinárodných dokumentov, z právne záväzných aktov Európskej únie a z medzinárodnej štatistickej klasifikácie stavieb;
-          v názve zákona sa termín „stavebný poriadok“ (z českého „stavební řád“) nahrádza termínom „výstavba“; dôvodom je skutočnosť, že v slovenskom práve slovo „poriadok“ znamená buď interné predpisy právnických osôb, napríklad organizačný poriadok, etický poriadok, volebný poriadok, disciplinárny poriadok, rokovací poriadok, a ďalšie, alebo procesný všeobecne záväzný právny predpis, napríklad Trestný poriadok, Exekučný poriadok, Občiansky súdny poriadok, Správny poriadok, Notársky poriadok, pričom navrhovaný obsah stavebného zákona nie je ani jedno, ani druhé; slovo „výstavba“ v názve bolo použité už v prvom stavebnom zákone z roku 1949 a na viacerých miestach ho používa aj terajší zákon a je vyjadrené aj v názve príslušného ministerstva; 
-          koncepciu územného plánovania ako jednotnej vertikály centrálne riadených a kontrolovaných tzv. stupňov územnoplánovacej dokumentácie zodpovedajúcich stupňom národných výborov nahrádza horizontálnou úrovňou územných plánov ako základných dokumentov územného rozvoja jednotlivých územných celkov (Slovenska, vyšších územných celkov a základných územných celkov - miest a obcí), pretože podľa Ústavy Slovenskej republiky ide o samostatnú pôsobnosť územných celkov a nie o centrálne riadenú štátnu agendu;
-          obmedzuje dirigizmus obstarávania územných plánov a zavádza prvky ekonomickej potrebnosti (poskytovanie dotácie nielen na obstaranie územnoplánovacej dokumentácie, ale podmienenie dotácií a príjmov z fondov Európskej únie na stavby a činnosti regulované na základe územnoplánovacej dokumentácie), aby územné celky mali vlastný záujem regulovať svoj územný rozvoj územnými plánmi a nie obstarávať územné plány len ako nákladnú zákonnú povinnosť; 
-          rozširuje povinnosť mať územný plán obce na všetky obce, pretože každá obec by mala mať odborne spracovaný strategický dokument svojho územného rozvoja, čím sa prispeje k zlepšeniu života obyvateľov rozvojom sídelného prostredia, k ochrane a racionálnemu využívaniu prírodných daností, k ochrane  kultúrneho dedičstva, ako aj vylúčením využívania územia, ktoré nie je vhodné na zastavanie alebo na inú činnosť pre prírodné ohrozenie (záplavy, zosuvy pôdy) alebo pre požiadavky ochrany poľnohospodárskej pôdy a lesných pozemkov; z celkového počtu 2 891 obcí má doteraz územný plán 1 402, t.j.  48,2 %.;
-          zavádza územnoplánovaciu dokumentáciu len ako záväznú vyhlásenú nariadením vlády (Koncepcia územného rozvoja Slovenska) a všeobecne záväznými nariadeniami vyšších územných celkov a obcí; prílohou územnoplánovacej dokumentácie bude dôvodová správa;
-          zavádza zastavovací plán, ktorý má obsahovať podrobnú lokálnu reguláciu konkrétnych pozemkov určením zastavovacích podmienok pre nezastavané stavebné pozemky v zastavanej časti obce, a tak umožniť zlúčenie umiestňovania stavieb a ich povoľovania, ako je to v zahraničí samozrejmé a ako to bolo aj na našom území od čias Uhorska do roku 1976; zastavovací plán bude priamym podkladom pre umiestňovanie a projektovanie a aj pre povoľovanie stavieb tým, že vopred a verejne prístupne určí podrobné zastavovacie podmienky pre jednotlivé pozemky; 
-          redukuje v obstarávaní územnoplánovacej dokumentácie doterajšiu členitú sústavu územnoplánovacích podkladov len na územnotechnické podklady a na územnoplánovaciu štúdiu s využívaním priestorových informácií a existujúcich koncepcií a programov, ktoré majú vzťah k územnému rozvoju;
-          zvýrazňuje v obsahu územnoplánovacej dokumentácii urbanistické, krajinné a environmentálne zásady organizácie územia a jeho využívania udržateľným spôsobom; ide o požiadavky implementované z Dohovoru o krajine a z právne záväzných aktov Európskej únie;
-          podrobnejšie a precíznejšie formuluje jednotlivé úlohy orgánov verejnej správy  v jednotlivých fázach procesu obstarávania územných plánov a účasť verejnosti na takomto postupe ako požiadavky implementovanej z tzv. Aarhuského dohovoru, 
-          zavádza povinnosť pre všetky orgány verejnej správy a pre vlastníkov stavieb dopravnej infraštruktúry a vlastníkov stavieb technickej infraštruktúry poskytovať podklady do trvalo udržiavaných územnotechnických podkladov;
-          upravuje ochranu umeleckých diel v stavbách a na verejných priestranstvách pred poškodením alebo zničením stavebnou činnosťou a vo všeobecnosti ukladá povinnosť investorom, aby časť investície z verejného rozpočtu investovali do umeleckých diel v stavbách; ide o požiadavky vyplývajúce z medzinárodných právnych dokumentov (z Dohovoru o ochrane architektonického dedičstva Európy, z Dohovoru o ochrane archeologického dedičstva a z Dohovoru o hodnote kultúrneho dedičstva pre spoločnosť);
-          precizuje jednotlivé správne konania a procesné práva a povinnosti účastníkov a dotknutých osôb a obsah výstupných rozhodnutí stavebného úradu ako osobitnej úpravy správneho konania; 
-          racionalizuje konania tým, že obmedzuje správne konanie o umiestnenie stavby zavedením zásadného priameho vplyvu zastavovacích plánov, pri drobných stavbách ho zrušuje úplne, pri jednoduchých stavbách ho spája so stavebným povoľovaním do jediného konania; tým sa zjednoduší schvaľovací proces stavieb a pre stavebníkov sa skráti v priemere o dva-tri mesiace;
-          precizuje postup stavebného úradu pri nepovolených stavbách a ich odstraňovaní, najmä presným definovaním nepovolenej stavby a postupom jej odstraňovania, zohľadnením účasti zhotoviteľa nepovolenej stavby na porušení zákona, precizovaním kritérií posudzovania prípadného povolenia nepodstatnej nedovolenej stavebnej úpravy s dôkazným bremenom na investorovi, rozložením zodpovednosti (a tým aj sankcií a ochranných opatrení) aj na ostatných účastníkov nepovolenej výstavby;
-          upravuje členenie, povoľovanie a odstraňovanie tzv. konštrukcií na informácie, ktoré sú v terajšom stavebnom zákone upravené ako tzv. reklamné stavby, ktorými sa rozumejú stavebné konštrukcie určené na šírenie obchodnej reklamy a predvolebnej politickej agitácie, na informovanie o kultúrnych podujatiach, miestnych atrakciách a pamiatkových miestach a podobne;
-          obnovuje na výkon činnosti stavebných úradov stavebné obvody, ktoré existovali na našom území od čias Uhorska až do vzniku sústavy národných výborov, pričom zachováva postavenie obcí ako stavebných úradov a oprávnenia starostov obcí a obecných zastupiteľstiev, odstraňuje však  fakultatívnosť, dobrovoľnosť a nestálosť spoločných obecných úradov pevným zriadením stavebných úradov v sídlach stavebných obvodov; sídla a obvody stavebných obvodov ustanovuje priamo príloha zákona;
-          precizuje priestupky a iné správne delikty a rozširuje okruh sankcionovaných osôb aj na ďalšie osoby vo výstavbe (na zhotoviteľov stavieb, na osoby vykonávajúce stavebný dozor, na dodávateľov vody a energií), pretože pri prevažujúcom dodávateľskom spôsobe výstavby stavebník je len objednávateľom výstavby a osobne neriadi výstavbu; podľa občianskeho práva za porušenia zákona a za škody spôsobené poskytnutím služby má zodpovedať ten, kto ich spôsobil, a nie objednávateľ služby; 
-          detailnejšie upravuje úlohy verejnej správy v umiestňovaní, povoľovaní a kolaudácii stavieb, najmä odstránením len príkladmi uvedených výpočtov požiadaviek a dokumentácie požadovanej stavebným úradom od stavebníka, aby sa tak minimalizovali možnosti dodatočných požiadaviek a byrokratických postupov pri umiestňovaní, povoľovaní a kolaudácii stavieb zo strany stavebných úradov;
-          precizuje povinnosti vlastníkov stavieb aj v nadväznosti na povinnosti vlastníkov budov v oblasti energetickej hospodárnosti budov;
-          zvýrazňuje dôležitosť účasti oprávnených osôb vo výstavbe, najmä precizuje oprávnenia a  zodpovednosť projektanta, stavbyvedúceho, zhotoviteľa stavby, stavebných dozorcov, geodeta a statika v príprave výstavby a pri uskutočňovaní stavby na úroveň obvyklú v zahraničí, najmä čerpaním inšpirácie a podkladov z rakúskeho a z nemeckého stavebného práva;
-          vyčleňuje vyvlastňovanie do samostatného zákona;
-          novelizuje  v ďalších článkoch bezprostredne dotknuté zákony.
 
Navrhovaný zákon sa člení na šesť častí
-       na prvú časť (Základné ustanovenia), ktorá obsahuje predovšetkým definície platné pre celý zákon a základnú terminológiu súvisiacu s územným plánovaním a s výstavbou;
-       na druhú časť (Územné plánovanie), ktorá komplexne upravuje obstarávanie, prerokúvanie a schvaľovanie územnoplánovacej dokumentácie a jej zmien a doplnkov;
-       na tretiu časť (Rozhodovanie o území), ktorá upravuje hmotnoprávnu stránku rozhodovania o území v situácii neexistencie územnoplánovacej dokumentácie, keď chýbajú regulatívy priestorového usporiadania a funkčného využitia územia obce a zastavovacie podmienky potrebné na umiestňovanie stavieb v území;
-       na štvrtú časť (Výstavba), ktorá upravuje technické požiadavky na stavby a hmotnoprávne ustanovenia týkajúce sa umiestňovania, povoľovania, uskutočňovania, kolaudácie, užívania a odstraňovania stavieb;
-       na piatu časť (Verejná správa), ktorá komplexne upravuje kompetenčné a procesné ustanovenia v členení na pôsobnosť a právomoc a na osobitosti správneho konania a na štátny stavebný dohľad vrátane sankcií; 
-       na šiestu časť (Záverečné ustanovenia), ktorá obsahuje prechodné a zrušovacie ustanovenia a účinnosť a
na články II až XVII, v ktorých sa novelizujú dotknuté zákony.
 
III.
 
Navrhovaný zákon je v súlade s ústavou Slovenskej republiky, inými zákonmi a s medzinárodnými záväzkami Slovenskej republiky.