Dôvodová správa

A. Všeobecná časť 

Predložený Návrh na uzavretie Zmluvy medzi Slovenskou republikou a Spojenými arabskými emirátmi o zamedzení dvojitého zdanenia a predchádzaní daňovému úniku v odbore daní z príjmov zodpovedá vnútroštátnym právnym podmienkam, ako aj tradičným požiadavkám bilaterálnych daňových vzťahov upravujúcich rozdelenie práva na daň z jednotlivých príjmov medzi štát zdroja príjmu a štát rezidencie skutočného vlastníka príjmu a je v súlade s Pravidlami pre uzatváranie medzinárodných zmlúv a zmluvnú prax schválenými uznesením vlády č. 743 z 21. októbra 2009.   

Počas rokovania boli zohľadnené špecifiká vyplývajúce z vnútroštátnych právnych predpisov oboch štátov. 

Spoločným východiskom pri rokovaní bola Modelová daňová zmluva OECD a čiastočne aj Modelová daňová zmluva OSN.

B. Osobitná časť 

Článok 1 (Osoby, na ktoré sa zmluva vzťahuje)
Tento článok vymedzuje, že zmluva sa vzťahuje na osoby, ktoré sú rezidentmi jedného alebo oboch zmluvných štátov. Pojmy „osoba“ a tiež „rezident“ sú ďalej bližšie definované v článkoch 3 a 4 zmluvy. V podmienkach Slovenskej republiky sa za osobu, ktorá je rezidentom Slovenskej republiky a teda na ktorú sa vzťahuje zmluva, považuje fyzická osoba a najmä tieto typy právnických osôb – spoločnosť s ručením obmedzeným, akciová spoločnosť, družstvo a komanditná spoločnosť čiastočne (z časti prislúchajúcej komanditistom). 

Článok 2 (Dane, na ktoré sa zmluva vzťahuje)
Pod pojem „daň z príjmov“ sa zahŕňa aj daň z kapitálových výnosov plynúcich z predaja majetku a tiež daň z príjmov zo závislej činnosti. Poistné na zdravotné poistenie, sociálne zabezpečenie a príspevky na starobné dôchodkové sporenie a obdobné poistné a príspevky platené zamestnávateľom za zamestnanca v druhom zmluvnom štáte sa nepovažujú za súčasť príjmov zo závislej činnosti pre účely zmluvy. Zmluvou nie sú pokryté ani zmluvné pokuty a penále. 

Odsek 3 uvádza zoznam daní, na ktoré sa táto zmluva vzťahuje v čase podpisu zmluvy. V súlade so slovenskou vnútroštátnou legislatívou tento zoznam pozostáva z daní z príjmov fyzických a právnických osôb. Spojené arabské emiráty uplatňujú zmluvu na daň z príjmov a daň z príjmov právnických osôb.

Posledný odsek pokrýva situácie, keď zmluvný štát zavedie dodatočnú daň, resp. nahradí existujúcu daň po uzavretí zmluvy. Príslušný orgán (Ministerstvo financií SR) v takomto prípade nahlasuje zmenu druhému zmluvnému štátu. Nahlásenie nie je obmedzené len zmenou v oblasti typov daní, zmluvné štáty sa môžu vzájomne informovať o akýchkoľvek významných legislatívnych zmenách, usmerneniach, súdnych rozhodnutiach alebo praktických prípadoch.

Článok 3 (Všeobecné definície)
Odsek 1 upravuje vybrané definície potrebné pre interpretáciu zmluvy. Niektoré výrazy, ako napríklad dividendy, stála prevádzkareň, či rezident sú definované priamo v špecifických článkoch zmluvy.
Písm. b) a c) špecifikujú územia zmluvných štátov v súlade so zaužívanými vnútroštátnymi definíciami. 
V písm. d) definícia dane, ktorá znamená daň podľa kontextu zmluvy.
V písm. e) definícia osoby je veľmi široká tak, aby okrem fyzických osôb a spoločností pokrývala akékoľvek združenia osôb, ktoré sú považované za právnické osoby pre daňové účely. 
Písm. f) definuje spoločnosť ako akúkoľvek právnickú osobu podľa daňových zákonov zmluvného štátu, v ktorom je rezidentom. Definícia má dopad na posledný odsek článku 6 (Stála prevádzkareň), na článok 11 (Dividendy) a na článok 16 (Tantiémy).
Písm. g) definuje podnik.
V písm. h) sa uvádza, čo sa rozumie pod pojmom podnik jedného zmluvného štátu a podnik druhého zmluvného štátu pre účely zmluvy.
Písm. i) definuje štátneho príslušníka vo vzťahu k fyzickej osobe. V definícii štátneho príslušníka vo vzťahu k právnickým osobám sa osobitne uvádza právnická osoba a samostatne osobná obchodná spoločnosť (partnership) a to z dôvodu, že niektoré štáty síce považujú osobnú obchodnú spoločnosť za osobu podľa písmena c) tohto článku, avšak nie aj za právnickú osobu.
Definícia medzinárodnej dopravy v písm. j) nadväzuje na princíp zdanenia príjmov v medzinárodnej doprave ustanovený v článku 9 ods. 1 zmluvy. 
V písm. k) zmluvné štáty vymedzujú kompetentné orgány pre účely zmluvy. V podmienkach Slovenskej republiky sa za kompetentný orgán považuje Ministerstvo financií SR.
V písm. l) definuje pojem podnikanie.

Odsek 2 uvádza, že výrazy, ktoré nie sú definované v zmluve, majú význam podľa vnútroštátnych predpisov. Zo znenia vyplýva jednak to, že sa berie do úvahy právny predpis platný v čase uplatnenia zmluvy a tiež to, že v prípade rozdielnych definícii v rôznych predpisoch v rámci zmluvného štátu sa uprednostní daňový právny predpis.

Článok 4 (Rezident)
Odsek 1 definuje rezidenta zmluvného štátu ako osobu, ktorá podlieha zdaneniu v tomto zmluvnom štáte. Tento odsek tiež uvádza, že za rezidenta zmluvného štátu sa nepovažuje osoba iba z titulu príjmov plynúcich zo zdrojov v tomto zmluvnom štáte. Pre účely zmluvy sa za rezidenta považuje aj samotný štát, resp. jeho správny celok alebo miestny orgán. Ak je fyzická osoba považovaná na základe odseku 1 za rezidenta oboch zmluvných štátov, jeho rezidencia sa rozhraničí na základe kritérií vymedzených v odseku 2. Tieto rozhraničovacie kritéria sa použijú v poradí, v akom sú ustanovené v zmluve, t. j. ak nie je možné použiť alebo určiť rozhraničovacie kritérium prvé v poradí, pristupuje sa k ďalšiemu kritériu (trvalo dostupné bývanie, stredisko životných záujmov, obvyklé zdržiavanie sa a štátna príslušnosť).  Odsek 3  rozhraničuje rezidenciu osoby inej ako je fyzická osoba, na základe miesta skutočného vedenia. Miestom skutočného vedenia sa na účely zmluvy rozumie miesto, kde sú prijímané rozhodujúce riadiace a obchodné rozhodnutia nevyhnutné pre vedenie podnikania daňovníka. Miestom skutočného vedenia je obvykle miesto, kde sú štatutárnymi orgánmi (napr. konateľmi spoločnosti, predstavenstvom) prijímané hlavné a zásadné rozhodnutia, t.j. miesto, kde sa rozhoduje o aktivitách, ktoré má vykonať spoločnosť ako celok. Osoba môže mať viacero miest vedenia, v jednom čase však môže mať len jedno miesto skutočného vedenia. 

Článok 5 (príjem z uhľovodíkov)
Ustanovuje špeciálne právo na zdanenie príjmov z uhľovodíkov a pridružených produktov. Na zdanenie príjmov z uhľohydrátov sa ustanovujú vnútroštátne pravidlá zmluvných štátov, bez ohľadu na ustanovenia tejto zmluvy.

Článok 6 (stála prevádzkareň)
Článok 6 obsahuje ustanovenia viažuce sa k stálej prevádzkarni, pričom vychádzajú zo znenia Modelovej zmluvy OECD. V článku 6 zahŕňa pojem „stála prevádzkareň“ aj stavenisko, stavebný, montážny alebo inštalačný projekt alebo dozorné činnosti s tým spojené, ale len vtedy, ak uvedené činnosti sa vykonávajú dlhšie ako 6 mesiacov. Stála prevádzkareň vzniká aj v prípade poskytovania služieb vrátane poradenských služieb podnikom jedného zmluvného štátu alebo prostredníctvom zamestnancov alebo iných pracovníkov najatých podnikom na takýto účel, ale len vtedy, ak činnosti takého charakteru trvajú na území druhého zmluvného štátu počas jedného obdobia alebo viacerých období, ktoré presiahnu v úhrne 183 dní v akomkoľvek dvanásťmesačnom období.

Článok 7 (Príjmy z nehnuteľného majetku)
Vymedzuje všeobecný princíp zdanenia príjmov plynúcich z priameho užívania, nájmu alebo akéhokoľvek iného užívania nehnuteľného majetku. Nakoľko existuje úzke ekonomické prepojenie medzi samotnou nehnuteľnosťou a zdrojom príjmu, prisudzuje sa právo na zdanenie takéhoto príjmu tomu zmluvnému štátu, v ktorom je nehnuteľnosť umiestnená. Znenie „vrátane príjmov z poľnohospodárstva alebo lesníctva“ rozširuje rozsah uplatnenia aj na príjem z činností, ktoré spadajú do rozsahu poľnohospodárstva a lesníctva. Ide nielen o príjmy podniku, ktorý pôsobí v poľnohospodárstve alebo lesníctve, z predaja svojej produkcie, ale aj o príjmy, ktoré tvoria neoddeliteľnú súčasť poľnohospodárskych alebo lesníckych činností.

Článok 8 (Zisky z podnikania)
Podľa článku 8 právo na daň zo ziskov z podnikateľskej činnosti prislúcha štátu rezidencie príjemcu okrem prípadu, ak príjemca podniká v druhom zmluvnom štáte prostredníctvom stálej prevádzkarne, ktorá sa tam nachádza. V takom prípade sa zisky podniku môžu zdaniť v tomto druhom štáte, ale len v takom rozsahu v akom ich možno prisúdiť stálej prevádzkarni.

Článok 9 (Medzinárodná doprava)
Právo na daň z príjmov z prevádzkovania dopravných prostriedkov v medzinárodnej doprave má podľa odseku 1 štát, v ktorom sa nachádza miesto skutočného vedenia podniku. Pod príjmy z prevádzkovania dopravných prostriedkov v medzinárodnej doprave sa zahŕňajú príjmy plynúce podniku z prepravy ľudí alebo nákladu týmito prostriedkami (bez ohľadu na to, či sú dopravné prostriedky vo vlastníctve podniku, nájme alebo akomkoľvek inom užívaní). Ďalej do rozsahu príjmov v tomto odseku spadajú príjmy plynúce z činností priamo spojenými s prevádzkovaním medzinárodnej dopravy alebo z činností, ktoré síce nie sú priamo spojené s prevádzkovaním, avšak majú pomocný charakter. 

Článok 10 (Prepojené podniky)
Článok 10 stanovuje podmienky úpravy ziskov prepojených spoločností na základe princípu nezávislého vzťahu vrátane tzv. korešpondujúcej úpravy v súlade s § 17 ods. 6 zákona č. 595/2003 Z. z. o dani z príjmov v znení neskorších predpisov.

Článok 11 (Dividendy)
Článok 11 umožňuje zdaniť dividendy tomu štátu, v ktorom je rezidentom spoločnosť prijímajúca tieto dividendy. Definícia pojmu „dividenda“ nie je vyčerpávajúca. Vymenované príklady pokrývajú len vybrané typy platieb, ktoré väčšina štátov považuje v súlade so svojou vnútroštátnou legislatívou za dividendu. Nakoľko však nie je možné nájsť jednotnú definíciu tohto pojmu, v zmysle definície sa považuje za dividendu akákoľvek platba, ktorá sa považuje za dividendu podľa práva zmluvného štátu, ktorého je rezidentom spoločnosť rozdeľujúca zisk. Ustanovenie pokrýva aj situácie, keď dividendy vyplácané spoločnosťou, ktorá je rezidentom jedného zmluvného štátu, sú prisúditeľné stálej prevádzkarni spoločnosti druhého zmluvného štátu, ktorá je umiestnená v prvom zmluvnom štáte, t.j. v štáte zdroja dividend. V takomto prípade sa neuplatní odsek 1 tohto článku, ale postupuje sa v súlade s článkom 8 (Zisky z podnikania).

Článok 12 (Úroky)
Článok 12 umožňuje zdaniť úroky tomu štátu, v ktorom je rezidentom spoločnosť prijímajúca tieto úroky. Právo na daň z úrokov sa podľa článku 12 priznáva tomu štátu, ktorého rezidentom je príjemca úrokov. Štátu zdroja úrokov sa priznáva obmedzené právo na daň, a to v maximálnej výške sadzby dane vyberanej zrážkou pri zdroji vo výške 10 % z hrubej sumy úrokov. 
Ďalej sa zavádza oslobodenie od zdanenia úrokov v štáte zdroja, ak príjemcom a zároveň skutočným vlastníkom týchto úrokov sú vybrané štátne inštitúcie.

Článok 13 (Licenčné poplatky)
Primárne právo na daň z licenčných poplatkov sa priznáva tomu štátu, ktorého rezidentom je príjemca licenčných poplatkov. Podľa ods. 2 možno licenčné poplatky plynúce skutočnému vlastníkovi druhého zmluvného štátu zdaniť aj v štáte zdroja maximálne vo výške 10 % z hrubej sumy licenčných poplatkov. 
Ďalej sa zavádza oslobodenie od zdanenia licenčných poplatkov v štáte zdroja, ak príjemcom a zároveň skutočným vlastníkom týchto úrokov sú vybrané štátne inštitúcie.
Ustanovenie odseku 5 vymedzuje, že štát zdroja je ten štát, v ktorom je rezidentom platiteľ licenčných poplatkov. Jedinou výnimkou z tohto princípu je, ak vzniknuté licenčné poplatky je možné prisúdiť stálej prevádzkarni alebo stálej základni. Vtedy sa za štát zdroja považuje aj štát, v ktorom je umiestnená táto stála prevádzkareň alebo stála základňa.   

Článok 14 (Príjmy zo scudzenia majetku)
Podľa článku 14 právo na daň z príjmov zo scudzenia majetku sa priznáva podľa druhu scudzeného majetku. Ak ide o scudzenie nehnuteľného majetku, právo na daň z príjmu takého scudzeného majetku prislúcha tomu štátu, v ktorom sa nachádza príslušná nehnuteľnosť, rovnako je to aj v prípade scudzenia hnuteľného majetku stálej prevádzkarne alebo scudzenia samotnej stálej prevádzkarne. Zisky zo scudzenia majetku, ktorý pozostáva z lodí, člnov alebo lietadiel prevádzkovaných podnikom v medzinárodnej doprave, podlieha zdaneniu v štáte, v ktorom sa nachádza miesto skutočného vedenia podniku. Posledný odsek sa vzťahuje na príjmy z predaja akéhokoľvek iného majetku, ktorý nebol uvedený v predchádzajúcich ustanoveniach článku 14. Právo na zdanenie takýchto príjmov má štát, v ktorom je scudziteľ rezidentom.

Článok 15 (Príjmy zo závislej činnosti)
Zdaňovanie príjmov zo závislej činnosti sa posudzuje podľa kritérií ustanovených v článku 15, pričom daň zo závislej činnosti prislúcha štátu, v ktorom sa vykonáva zamestnanie. Príjmy zo závislej činnosti plynúce rezidentovi jedného zmluvného štátu zo zamestnania vykonávaného na území druhého zmluvného štátu možno za splnenia podmienok stanovených v ods. 2 zdaniť aj v  štáte rezidencie zamestnanca. Zdanenie príjmov zo závislej činnosti vykonávanej na palube lode alebo lietadla v medzinárodnej doprave prislúcha tomu štátu, v ktorom sa nachádza miesto skutočného vedenia podniku prevádzkujúceho medzinárodnú dopravu. 

Článok 16 (Tantiémy)
Uvedený článok sa zaoberá zdaňovaním odmien plynúcich členom štatutárneho orgánu spoločnosti. Právo na zdanenia týchto odmien sa prisudzuje štátu, v ktorom sa nachádza spoločnosť.

Článok 17 (Umelci a športovci)
Príjmy športovcov alebo umelcov sa podľa článku 17 môžu zdaniť v štáte výkonu ich činností bez ohľadu na to, či im plynú  priamo alebo prostredníctvom inej osoby. Ak je vystúpenie umelca alebo športovca financované z verejných prostriedkov, v takomto prípade je ich odmena zdaňovaná v štáte ich rezidencie.

Článok 18 (Dôchodky)
Podľa článku 18 sa právo na daň z dôchodkov prisudzuje štátu rezidencie ich príjemcu. 

Článok 19 (Štátna služba)
Príjmy zo štátnej služby upravujú ustanovenia článku 19. Štruktúra tohto článku vychádza z pripomienok uplatnených k predchádzajúcim zmluvám, obsahom zodpovedá modelovým daňovým zmluvám OECD ako aj OSN. Primárne právo na daň z príjmov zo štátnej služby prislúcha štátu zdroja tohto príjmu. Sekundárne sa prisudzuje právo na daň druhému zmluvnému štátu, len ak služby poskytuje rezident druhého zmluvného štátu v tom druhom zmluvnom štáte, ktorý je zároveň štátnym príslušníkom druhého zmluvného štátu. 
Posledný odsek sa vzťahuje aj na príjmy zamestnancov vybraných štátnych inštitúcií

Článok 20 (Študenti)
V súlade s odsekom 1 platby, ktoré na účely svojho pobytu, štúdia alebo výcviku dostávajú študenti alebo učni, ktorí sú alebo boli pred začiatkom štúdia v jednom zmluvnom štáte rezidentmi druhého zmluvného štátu, nepodliehajú zdaneniu v prvom zmluvnom štáte, ak plynú zo zdrojov mimo tohto štátu.   

Článok 21 (Iné príjmy)
Predmetné ustanovenie zaručuje, že príjmy neuvedené v predchádzajúcich článkoch zmluvy má právo zdaniť štát rezidencie príjemcu tohto príjmu. Odsek 2 vymedzuje výnimku zo zdanenia iných príjmov v štáte rezidencie príjemcu, a to v prípade, ak iné príjmy sú prisúditeľné stálej prevádzkarni  alebo stálej základni nachádzajúcej sa v druhom zmluvnom štáte. V tomto prípade má právo na zdanenie štát, v ktorom sa nachádza táto stála prevádzkareň alebo stála základňa. Príjmy z nehnuteľného majetku definovaného v článku 7 ods. 2 zmluvy sa však nezdania v štáte, v ktorom sa nachádza stála prevádzkareň alebo stála základňa.

Článok 22 (Zamedzenie dvojitého zdanenia)
Obidva zmluvné štáty uplatňujú pri zamedzení dvojitého zdanenia metódu zápočtu. Hlavným princípom tejto metódy je zahrnutie celosvetových príjmov do zdaniteľných príjmov slovenského daňového rezidenta.  Od dane vypočítanej z celosvetových príjmov sa umožňuje odpočítať daň zaplatenú v zahraničí. Umožňuje sa tzv. bežný zápočet dane zaplatenej v zahraničí, t.j. daň uznaná na zápočet v Slovenskej republike nepresiahne pomernú časť dane pripadajúcej na príjmy zo zahraničia. Ďalej umožňuje zohľadňovať pri výpočte dane v jednom zmluvnom štáte aj príjmy vyňaté zo zdanenia v druhom zmluvnom štáte.

Článok 23 (Zásada rovnakého zaobchádzania)
Tento článok zabezpečuje rovnaké zaobchádzanie v prvom zmluvnom štáte so štátnymi príslušníkmi, stálymi prevádzkarňami a zahraničnými závislými osobami druhého zmluvného štátu ako voči vlastným občanom. Zákaz diskriminácie sa vzťahuje na všetky druhy daní ukladané v zmluvnom štáte. Ustanovenia článku 23 zabezpečia, aby príjmy slovenských daňovníkov zo zdroja v Spojených arabských emirátoch neboli zdaňované ťaživejšie ako príjmy daňovníkov Spojených arabských emirátov v rovnakom postavení. 

Článok 24 (Procedúra vzájomnej dohody)
Tento článok umožňuje daňovým subjektom bez toho, aby boli zbavené možných riadnych právnych prostriedkov, využiť procedúru vzájomnej dohody. Táto procedúra má slúžiť pre účely riešenia problémov vyplývajúcich z uplatňovania zmluvy v tom najširšom slova zmysle. Jej cieľom je, aby sa k vyriešeniu sporu v jeho druhej fáze dospelo dohodou medzi príslušnými orgánmi, pričom prvá fáza sporu je vedená výlučne v štáte, ktorého je daňový subjekt rezidentom (s výnimkou prípadov, keď je postup pre uplatnenie článku 24 ods. 1 zahájený z iniciatívy daňového subjektu v štáte, ktorého je tento subjekt štátnym príslušníkom). Procedúra vzájomnej dohody predstavuje osobitú procedúru nad rámec národných právnych predpisov. Je zrejmé, že uplatniť ju je možné výlučne v situáciách uvedených v odseku 1, t.j. situáciách, kedy bola daň uložená, alebo má byť uložená bez ohľadu na príslušné ustanovenia zmluvy. Prípad je nutné predložiť v lehote do 3 rokov od prvého oznámenia postupu zakladajúceho zdanenie, ktoré nie je v súlade so zmluvou. Zmluva nestanovuje žiadne zvláštne pravidlá upravujúce formu, akou majú byť tieto námietky predložené.

Článok 25 (Výmena informácií)
Základné pravidlo výmeny informácií je uvedené v prvej vete. Kompetentné orgány zmluvných štátov si vymieňajú informácie, o ktorých sa predpokladá, že sú rozhodujúce („forseeably relevant“) pre vykonávanie zmluvy alebo vnútroštátnych právnych predpisov. Princíp relevantnosti má za cieľ vyhnúť sa nadmernej administratívnej záťaži kompetentných orgánov pri tzv. fishing expeditions (t.j. špekulatívne žiadosti, ktoré nemajú jasné prepojenie na prebiehajúcu kontrolu alebo iné daňové konanie). Výmena informácií sa týka akýchkoľvek daní bez obmedzení v článku 1 a 2 zmluvy. Samotný odsek je naformulovaný všeobecne tak, aby nebránil žiadnemu typu výmeny informácií – na žiadosť, automaticky alebo spontánne. Rovnako znenie tohto odseku nemá brániť ani iným spôsobom vzájomnej spolupráce, napr. simultánne daňové kontroly, daňové kontroly v zahraničí. Odsek 2 pojednáva o ochrane informácií získaných prostredníctvom výmeny informácií. Odsek 3 obsahuje isté obmedzenia pri poskytovaní informácií. Objasňuje, že zmluvný štát nie je povinný pri poskytovaní informácií ísť nad rámec vnútroštátnych právnych predpisov a administratívnej praxe. Ďalšie ustanovenia vzťahujúce sa k výmene informácií sú uvedené v Protokole, ktorý je neoddeliteľnou súčasťou tejto zmluvy.

Článok 26 (Členovia diplomatických misií a konzulárnych úradov)
Článok potvrdzuje daňové výsady prislúchajúce členom diplomatického a konzulárneho personálu vyplývajúce zo všeobecných pravidiel medzinárodného práva alebo na základe ustanovení osobitných dohôd.

Článok 27 (Obmedzenie výhod)
Znenie článku 27 tvorí právny základ pre daňové správy oboch zmluvných štátov pri obmedzení prístupu k tejto zmluve.  Výhody zo zmluvy môžu čerpať iba osoby, ktoré splnia podmienky uvedené v tomto článku.

Článok 28 (Nadobudnutie platnosti)
Článok 28 ustanovuje spôsob nadobudnutia platnosti zmluvy. Zmluva nadobudne platnosť prvým dňom tretieho mesiaca nasledujúceho po dátume doručenia  neskoršieho oznámenia o splnení vnútroštátneho schvaľovacieho procesu. Ustanovenia zmluvy sa pre Slovenskú republiku začnú vykonávať od 1. januára nasledujúceho po roku, v ktorom zmluva nadobudne platnosť. 

Článok 29 (Ukončenie platnosti)
Podľa článku 29 sa zmluva uzaviera na dobu neurčitú. Zmluvu je možné vypovedať diplomatickou cestou najskôr po piatich rokoch od nadobudnutia platnosti, a to najneskôr šesť mesiacov pred koncom každého kalendárneho roka nasledujúcom po uplynutí uvedených piatich rokov.