Dôvodová správa

Všeobecná časť

	Právny poriadok Slovenskej republiky, ako zmluvného štátu  Dohovoru o právnom postavení utečencov prijatého v Ženeve v roku 1951  (ďalej len “Dohovor”)  a Protokolu týkajúceho sa právneho postavenia utečencov prijatého v New Yorku v roku 1967 (ďalej len “Protokol”), upravuje problematiku azylu a utečencov v doteraz platnom zákone NR SR č. 283/1995 Z.z. o utečencoch v znení zákona č. 309/2000 Z.z. Uvedený zákon však  doposiaľ objektívne  nie je v absolútnom súlade s Dohovorom ani s acquis communautaire v oblasti azylu, nakoľko je potrebné riešiť postupne stále  nové otázky, ktoré priniesla aplikačná  prax pri vykonávaní  azylových zákonov, rezolúcií, smerníc a ďalších odporúčaní v oblasti azylu, ktoré   prijali  štáty Európskej únie. Pritom tento súlad, ako jeden zo základných predpokladov na prijatie Slovenskej republiky do Európskej únie, je  potrebné dosiahnuť ešte pred  prijatím Slovenskej republiky do tohto spoločenstva.

	Návrh zákona o azyle  ako jedného zo základných integračných zákonov predkladateľ spracoval v časovom predstihu podľa  požiadavky Európskej komisie premietnutej v negociačnej pozícii  v  kapitole 24, podľa ktorej sa Slovenská republika zaviazala stanovené úlohy akceptovať a byť pripravená v plnom rozsahu implementovať “acquis” v časti “Spolupráca v oblasti spravodlivosti a vnútra” ku dňu svojho vstupu do Európskej únie.    Cieľom návrhu nového zákona o azyle je preto snaha dosiahnuť porovnateľný štandard v oblasti  udeľovania azylu na úrovni  členských štátov Európskej únie. 
           Problematika azylu, ako predmet úpravy práva Európskeho spoločenstva podľa Amsterdamskej zmluvy s účinnosťou od 1.5.1999, spadá pod prvý pilier (do dňa účinnosti tejto zmluvy azylová problematika spadala do tzv. tretieho piliera, hlava VI. Zmluvy o Európskej únii) a je konkrétne upravená v hlave IV. čl.63 (vízová, azylová, prisťahovalecká a iná politika týkajúca sa slobody pohybu osôb). Keďže v súčasnej dobe je  azylová politika ďalej upravovaná a regulovaná právnymi nástrojmi prijímanými hlavne  v rámci tzv. tretieho piliera, v týchto intenciách, ale tiež v závislosti od pripravovaných nastávajúcich zmien   v oblasti  právnej úpravy azylu,  bude potrebné reagovať aj v rámci ďalšej aproximácie azylového práva Slovenskej republiky s azylovým právom Európskej únie.           

	Okrem  Dohovoru návrh predkladaného zákona implementuje predovšetkým základné ustanovenia rezolúcií a  odporúčaní Európskej únie v oblasti azylu. Medzi najdôležitejšie z nich patrí Rezolúcia o minimálnych zárukách pri azylovom konaní, Rezolúcia o zjavne neopodstatnených žiadostiach o azyl, Rezolúcia o harmonizovanom prístupe k otázkam týkajúcich sa hostiteľských tretích krajinách, Závery o krajinách, v ktorých vo všeobecnosti neexistuje riziko prenasledovania, Rezolúcia o neplnoletých osobách bez sprievodu, ktoré sú príslušníkmi tretích krajín, Spoločné stanovisko zo 4. marca 1996 stanovené Radou na základe čl. K.3 Zmluvy o Európskej únii o harmonizovanom uplatňovaní definície termínu “utečenec” v čl. 1 Dohovoru, atď.

     Návrh nového zákona  na rozdiel od predchádzajúceho zákona o utečencoch  najmä :

•	upravuje konanie o udelenie azylu alebo odňatie azylu,
•	vymedzuje pojem prenasledovanie,
•	rozširuje dôvody na udelenie azylu,
•	rozširuje okruh osôb, ktorým sa udelí azyl na účel zlúčenia rodiny,
•	nanovo vymedzuje pojmy a použitie inštitútov bezpečnej tretej krajiny a bezpečnej krajiny pôvodu,  
•	zakotvuje, že v konaní o azyle v druhom stupni rozhoduje súd,
•	nanovo upravuje spoluprácu s Úradom Vysokého komisára OSN pre utečencov,
•	nanovo upravuje zákaz vyhostenia a vrátenia, 
•	zavádza povinnosť vedenia evidencií,
•	rozširuje dôvody na poskytnutie dočasného útočiska.

Navrhovaný zákon sleduje tiež cieľ zefektívniť azylové konanie ( nové ustanovenie o zamietnutí žiadosti o azyl ako neprípustnej alebo zjavne neopodstatnenej, využitie inštitútu bezpečnej tretej krajiny), a to predovšetkým zabránením zneužívania azylových procedúr cudzincami, ktorí nepotrebujú ochranu v zmysle ustanovení Dohovoru, nakoľko krajinu pôvodu alebo posledného trvalého pobytu neopustili z dôvodu opodstatnej obavy z prenasledovania podľa čl. 1 A. Svojími účelovými žiadosťami o udelenie azylu často skrývajú snahu o legalizáciu pobytu v krajine podania žiadosti, pričom  hľadajú len zamestnanie či lepšie životné podmienky. 

    	Ako potvrdzujú štatistické údaje Migračného úradu Ministerstva vnútra Slovenskej republiky, pokiaľ v roku 2000 požiadalo o priznanie postavenia utečenca  celkom 1556 cudzincov, v roku 2001 tento počet vzrástol už na 8151 žiadateľov najmä zo štátov Afganistanu, Indie, Iraku, Bangladéša, Pakistanu, Srí Lanky, Siera Leone, atď. Aktuálne  štatistické údaje tvoria prílohu k predkladanému  návrhu zákona.    

Aj v  súčasnej dobe Slovenská republika, napriek zvýšenému počtu žiadateľov, má prevažne charakter tranzitnej krajiny. Svedčia o tom vysoké počty zastavených konaní o priznanie postavenia utečenca z dôvodov, že žiadatelia dobrovoľne, pritom zväčša nelegálnym spôsobom, opúšťajú Slovenskú republiku ešte pred rozhodnutím vo veci samej. Z uvedených dôvodov sa napríklad v roku 2001 zastavilo konanie v 5247 prípadoch. Po pristúpení na plnenie budúcich úloh vyplývajúcich zo Schengenského dohovoru a v nadväznosti na ďalší vývoj medzinárodnopolitickej situácie  je však reálny predpoklad nielen ďalšieho nárastu  počtov cudzincov,  ktorí vstúpia do azylovej procedúry, ale aj tých, ktorí si  zvolia Slovenskú republiku za svoj cieľový štát.

            Postupné vytváranie potrebných legislatívnych, organizačných a materiálno-technických podmienok na realizáciu zákona o azyle  od 1.1.2003 bude preto perspektívne vyžadovať zriadenie a sprevádzkovanie ďalších ubytovacích zariadení  pre žiadateľov o udelenie azylu vrátane  ich  personálneho  a  materiálno-technického  zázemia a  zabezpečenia ich štandardnej ochrany, personálne a technické  posilnenie oddelení cudzineckej polície územne príslušných  pri záchytných táboroch a pobytových  táboroch či  tranzitných priestoroch  medzinárodných letísk,  nárast počtov pracovníkov Migračného úradu Ministerstva vnútra Slovenskej republiky v závislosti od počtov cudzincov vstupujúcich do azylovej procedúry či doriešenie personálnych a materiálno-technických otázok súvisiacich s odvolacím konaním na príslušných súdoch v súlade s európskym štandardom (nárast počtu sudcov a administratívnych pracovníkov, vybudovanie dokumentačných pracovísk), postupné  dobudovanie novozriadeného pracoviska dokumentaristiky Migračného úradu Ministerstva vnútra Slovenskej republiky a jeho  napĺňanie informáciami najmä  o krajinách pôvodu žiadateľov o azyl s následným spracúvaním a perspektívnou prípravou na výmenu informácií o žiadateľoch v zmysle Dublinského dohovoru  /Dohovor určujúci štát zodpovedný za preskúmanie žiadostí o azyl podaných v členskom štáte Európskych spoločenstiev, 1990/, vrátane perspektívneho zriadenia a zabezpečenia prevádzky systému Eurodac na porovnávanie odtlačkov prstov pre účinné uplatňovanie Dublinského dohovoru  odo dňa prijatia  Slovenskej republiky do Európskej únie.

	Prijatie zákona o azyle s predpokladanou účinnosťou od 1.1.2003 je  druhým krokom v rámci postupnej implementácie acquis communautaire v oblasti azylu do právneho poriadku Slovenskej republiky. 
           
Prvým krokom bolo prijatie novely zákona o utečencoch v roku 2000. Táto právna úprava najmä odstránila časový limit na vstup cudzincov do azylovej procedúry, umožnila čiastočné zlučovanie rodín utečencov a zaviedla zjavne neopodstatnené dôvody na žiadosť o azyl priamo do zákona.  Posledným krokom harmonizácie azylového práva Slovenskej republiky s acquis communautaire  by mala byť  komplexná implementácia Dublinského dohovoru,  ostatných smerníc, rezolúcií a odporúčaní  Európskej únie v tejto oblasti a perspektívne napojenie sa na jednotný európsky azylový systém.

Úplné zosúladenie azylového práva Slovenskej republiky s právom EÚ  sa dosiahne  v čase prijatia Slovenskej republiky do EÚ. Je však  potrebné uviesť, že v súčasnosti  v rámci EÚ prebiehajú práce na zefektívnení a zjednodušení azylovej procedúry pri zachovaní minimálnych štandardov pre osoby žiadajúce ochranu v zmysle Ženevského dohovoru a pripravuje sa jednotná azylová legislatíva, ktorú budú musieť do svojej právnej úpravy premietnuť aj jednotlivé členské štáty EÚ. 

Slovenská republika ešte pred svojim prijatím do EÚ   bude povinná oblasti azylu implementovať najmä nasledovné dokumenty:

- Návrh smernice Rady týkajúci sa minimálnych noriem pri procedúre udeľovania a odnímania štatútu utečenca v členských štátoch, /501PC0578/

-  Návrh nariadenia Rady stanovujúci kritériá a mechanizmu určovania členského štátu zodpovedného za preskúmanie žiadosti o azyl predloženej v jednom členskom štáte občanom tretej krajiny, /501PC0047/

-  Návrh smernice týkajúci sa minimálnych noriem pre prijímanie žiadateľov o azyl v členských štátoch, /501PC0181/.
	
Podľa názoru predkladateľa je navrhovaný  zákon  v súlade s Ústavou Slovenskej republiky, ústavnými zákonmi  a všeobecne záväznými právnymi predpismi, ako aj  medzinárodnými záväzkami Slovenskej republiky prijatými v oblasti azylu.

Návrh zákona o azyle bol predložený Rade hospodárskej a sociálnej dohody SR.

DOLOŽKA  ZLUČITEĽNOSTI
  právneho predpisu
s právom Európskych spoločenstiev a právom Európskej únie

1.	Navrhovateľ právneho predpisu:
Vláda Slovenskej republiky

2.	Názov návrhu právneho predpisu:

				Zákon o azyle a o zmene a doplnení niektorých zákonov

3. 	 Záväzky Slovenskej republiky vo vzťahu k Európskym spoločenstvám a Európskej    únii:

		a)
-	problematika návrhu zákona nepatrí medzi prioritné  oblasti  aproximácie  práva  uvedené  v  čl. 70 Európskej dohody o pridružení 

-	problematika návrhu zákona patrí medzi strednodobé priority aproximácie práva Národného programu pre prijatie acquis communautaire na rok 2001

-	problematika návrhu zákona je prioritou podľa Partnerstva pre vstup, v ktorom SR prevzala na seba záväzok zdokonaliť azylovú legislatívu

-	problematika návrhu zákona je prioritou odporúčanou v Príprave asociovaných krajín strednej a východnej Európy na integráciu do vnútorného trhu Európskej únie (Biela kniha), Sekcia 14 – ochrana osobných údajov

-	problematika návrhu zákona je prioritou aproximácie práva podľa screeningu, kapitola 24 – spolupráca v oblasti spravodlivosti a vnútorných vecí, časť  01 Azyl 

-	návrh zákona je úlohou zahrnutou do Plánu legislatívnych úloh vlády SR na rok 2002

b)	
	V negociačnej pozícii ku kapitole 24 - spolupráca v oblasti spravodlivosti a vnútorných vecí prevzala SR záväzok akceptácie acquis a pripravenosti na jeho implementáciu v plnom rozsahu k referenčnému dátumu vstupu do EÚ 1. januára 2004.

4. 	Problematika návrhu právneho predpisu:

a) 	je upravená v práve Európskych spoločenstiev,

- v Zmluve o založení Európskeho spoločenstva podpísanej dňa 25.3.1957, články 3, 11, 14, 17, 18, 61, 62, 63, 64, 65, 66, 286, 287, 293, 296 v znení Amsterdamskej zmluvy podpísanej dňa 2.10.1997, ktorá nadobudla účinnosť dňom 1.5.1999, zverejnená v OJ C 340 z 10.11.1997, ktorá v príslušných článkoch zakotvuje ochranu osobných údajov pri ich spracovaní a pri voľnom pohybe takýchto údajov, rešpektovanie ľudských práv a základných slobôd a vyplývajúcich ústavných tradícií členských štátov ako základných princípov práva spoločenstva, právo pohybovať a zotrvávať slobodne na území členských štátov  a stanovujú za veci spoločného záujmu členských štátov pravidlá upravujúce prekračovanie vonkajších hraníc členských štátov a vykonávanie kontroly na nich, podmienky vstupu štátnych príslušníkov tretích krajín na územie členských štátov a ich pobytu na ich území, podmienky pobytu štátnych príslušníkov tretích krajín na území členských štátov, vrátane spájania rodín a možnosti zamestnania, boj proti nelegálnemu prisťahovalectvu, pobytu  a práci štátnych príslušníkov tretích krajín na území členských štátov, spoločný vízový režim 
 
- v Protokole o začlenení Schengenského systému do rámca Európskej únie, článok 8 s prílohou s názvom Schengenský systém zaradenom medzi II. - Protokoly k Zmluve o Európskej únii a k Zmluve o založení Európskeho spoločenstva stanovuje, že pri rokovaniach o prijímaní nových členských štátov do Európskej únie platí Schengenský systém a ďalšie opatrenia, ktoré v jeho rámci vykonali orgány, za “acquis”, ktoré musia všetci kandidáti na prijatie prevziať v plnom rozsahu. 

- v Protokole o poskytovaní azylu štátnym príslušníkom členských štátov Európskej únie zaradenom medzi IV. - Protokoly k Zmluve o Európskej únii a k Zmluve o založení Európskeho spoločenstva upravuje, že členské krajiny EÚ sa v súvislosti so záležitosťami azylu považujú navzájom za bezpečné krajiny pôvodu. Ďalej Protokol vymenúva prípady, v ktorých je možné riešiť žiadosť príslušníka členského štátu o azyl 

- v Dohovore určujúcom štát zodpovedný za preskúmanie žiadostí o azyl podaných v jednom z členských štátov Európskych spoločenstiev – Dublinský dohovor z roku 1990, /497A0819(01)/, ktorý obsahuje okrem definície pojmov “cudzinec”, “žiadosť o azyl”, “žiadateľ o azyl”, “preskúmanie žiadosti o azyl” atď., záväzok preskúmať žiadosť o azyl každého cudzinca podanú v jednom z členských štátov ES, najmä však kritériá, na základe ktorých sa určuje štát zodpovedný za preskúmanie žiadostí o azyl podaných v jednom z členských štátov ES, a i.,
	
- v rozhodnutí Výboru č. 1/97 z 9. septembra 1997 zriadeného v súlade s článkom 18 Dublinského dohovoru z 15. júna 1990 týkajúce sa ustanovení na implementáciu tohto dohovoru, /497D0662/, ktoré obsahuje  ustanovenia na implementáciu Dublinského dohovoru, ako napr. všeobecné smernice na implementáciu tohto dohovoru (podanie žiadosti o azyl, naliehavý postup, opatrenia na vyhostenie cudzinca, postupy oznámenia, štandardnú formu na určenie zodpovedného štátu, atď.), výpočet časovej lehoty, prevoz žiadateľov o azyl, dôkazné prostriedky v rámci dohovoru , výmenu informácií (štatistické a osobné informácie),

- v rozhodnutí č. 1/98 Výboru zriadeného v súlade s článkom 18 Dublinského dohovoru z 15. júna 1990, týkajúce sa ustanovení na implementáciu tohto dohovoru, /498D0451/, ktoré pojednáva o informáciách, spôsoboch a prostriedkoch vstupu žiadateľov o azyl do Európskej únie, o výmene odtlačkov prstov podľa čl. 15 Dublinského dohovoru, o žiadostiach o prevzatie zodpovednosti, o stykoch a spolupráci,

- v rozhodnutí č. 1/2000 z 31. októbra 2000 Výboru zriadeného článkom 18 Dublinského dohovoru týkajúceho sa prevodu zodpovednosti za členov rodiny v súlade s článkom 3 (4) a článkom 9 tohto dohovoru, /400D0677/, ktoré podrobnejšie rozvádza možnosti stanovené Dublinským dohovorom, na základe ktorých jeden členský štát môže prevziať  zodpovednosť za členov rodiny, ak ide o preskúmanie ich žiadosti o azyl a žiadateľ s tým súhlasí,

- v nariadení Rady (ES) č. 2725/2000 z 11. decembra 2000 týkajúcom sa zriadenia systému “Eurodac” na porovnávanie odtlačkov prstov pre účinné uplatňovanie Dublinského dohovoru, /300R2725/, ktoré pojednáva o zriadení Eurodacu /pozostáva z centrálnej jednotky zriadenej v rámci komisie, centrálnej počítačovej databázy a prostriedkov slúžiacich na prenos údajov medzi členskými štátmi a centrálnou databázou/ systému na porovnávanie odtlačkov prstov slúžiacemu na efektívne realizovanie Dublinského dohovoru, o zbere, prenose a porovnávaní odtlačkov prstov, ukladaní, skladovaní, blokovaní a výmaze  takýchto údajov,  stanovuje kategórie cudzincov, ktorých odtlačky prstov sa porovnávajú /napr. žiadatelia o azyl, cudzinci zadržaní v súvislosti s nezákonným prekročením vonkajších hraníc/ atď.,

- v smernici Rady 2001/55/EC z 20. júla 2001 o minimálnych štandardoch pre poskytovanie dočasnej ochrany v prípade masového prílevu vysídlených osôb a o opatreniach podporujúcich vyvážené zdieľanie bremena jednotlivými členskými štátmi pri prijímaní takýchto osôb a dôsledkoch z toho vyplývajúcich /301L0055/ sa  ustanovujú minimálne štandardy na poskytnutie dočasnej ochrany v prípade masového prílevu vysídlencov,

- v rezolúcii Rady 20. júna 1995 o minimálnych zárukách pri azylovom konaní, /396Y0919(05)/, ktorá ustanovuje základné garancie pre žiadateľa o azyl počas azylového konania, ako napr. prístup do azylovej procedúry, možnosť podať opravný prostriedok na nezávislý orgán (súd), možnosť komunikovať s UNHCR, právo na oboznámenie sa s rozhodnutím v jazyku, ktorému žiadateľ rozumie,  právo zotrvať na území príslušného štátu do doby, kým sa nerozhodne o jeho odvolaní, atď.,

- v rezolúcii z 30. novembra 1992 o zjavne neopodstatnených žiadostiach o azyl,/WGI 1282 REV 1/, ktorá obsahuje taxatívny výpočet  prípadov, kedy sa žiadosti o azyl považujú za zjavne neopodstatnené a možno  o nich rozhodnúť v skrátenom konaní, 

- v rezolúcii z 30. novembra 1992 o harmonizovanom prístupe k otázkam týkajúcich sa hostiteľských tretích krajín, /WGI 1283/, ktorá ustanovuje postup pre aplikáciu pojmu hostiteľskej tretej krajiny, požiadavky a kritériá pre stanovenie, či krajina je alebo nie je hostiteľskou treťou krajinou (v týchto tretích krajinách nesmie byť ohrozený život ani sloboda žiadateľa o azyl v súlade s čl. 33 Ženevskej konvencie, žiadateľ o azyl nesmie byť v tretej krajine vystavený týraniu alebo neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu atď.), stanovenie vzťahu medzi uplatňovaním pojmu hostiteľskej tretej krajiny podľa čl. 3 (5) Dublinského dohovoru, ako i postupy určovania zodpovednosti členského štátu za preskúmanie žiadosti o azyl v súlade s Dublinským dohovorom,

- v rezolúcii Rady z 26. júna 1997 o neplnoletých osobách bez sprievodu, ktoré sú štátnymi príslušníkmi tretích krajín, /397Y0719(02)/, ktorá pojednáva najmä o prijímaní, azylovom konaní so štátnymi príslušníkmi tretích krajín vo vekovej kategórii do 18 rokov, ktorí prichádzajú na územie členských štátov bez sprievodu dospelej osoby, ktorá by bola za nich zodpovedná, o poskytovaní rôznej pomoci takýmto osobám, o tom, že každá neplnoletá osoba bez sprievodu by mala mať právo požiadať o azyl v členskej krajine, o umiestňovaní takýchto osôb, o spolupráci príslušných úradov členských krajín, o povinnosti zabezpečiť pre takúto osobu potrebné zastúpenie, 

- v záveroch prijatých 30. novembra 1992 o krajinách, v ktorých vo všeobecnosti neexistuje vážne riziko prenasledovania, /WGI 1281/ sa ustanovujú kritériá vyhodnocovania všeobecného rizika prenasledovania v krajine, a to na základe týchto skutočností : predchádzajúce počty utečencov a miera priznávania postavenia utečenca, dodržiavanie ľudských práv, demokratické inštitúcie a stabilita v krajine.

c) 	je upravená v práve Európskej únie,

- v Zmluve o Európskej únii podpísanej dňa 7.2.1992, články 2, 6 11, 29, 30 v znení Amsterdamskej zmluvy podpísanej dňa 2.10.1997, ktorá nadobudla účinnosť dňom 1.5.1999, zverejnená v OJ C 340 z 10.11.1997, ktorá v príslušných článkoch obsahuje ustanovenia o snahe rozvíjať Úniu ako priestor, ktorý zaručuje voľný pohyb jednotlivcov, spolu s opatreniami týkajúcimi sa azylu, prisťahovalectva.

- v Charte základných práv Európskej únie, zverejnenej v OJ C 364 z 18.12.2000 /300Y1218(01)/, články 8,18,19 upravuje právo na ochranu osobných údajov, právo na azyl. Obsahuje i  zásadu, že nikto nesmie byť vysťahovaný, vyhostený ani vydaný do štátu, v ktorom existuje vážne riziko, že bude vystavený trestu smrti, mučeniu alebo inému neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestu

- v spoločnom stanovisku zo 4. marca 1996 definovanom Radou na základe článku K.3 Zmluvy o Európskej únii o jednotnom používaní definície termínu “utečenec” v článku 1 Ženevského dohovoru z 28. júla 1951 týkajúce sa štatútu utečenca, /396F0196/, ktoré pojednáva o smerniciach, ktoré určujú používanie kritérií na uznávanie a prijímanie utečencov (priznanie postavenia utečenca, individuálne alebo kolektívne určovanie postavenia utečenca, príčiny vzniku prenasledovania, dôvody prenasledovania), stanovuje nezáväznú definíciu pojmu “prenasledovanie”.

5. 	Stupeň zlučiteľnosti návrhu právneho predpisu s právom Európskych spoločenstiev a právom Európskej únie:

b) 	čiastočný

- úplný: 

Rezolúcia Rady 20. júna 1995 o minimálnych zárukách pri azylovom konaní, /396Y0919(05)/

Rezolúcia o zjavne neopodstatnených žiadostiach o azyl,/WGI 1282 REV 1/

Rezolúcia o harmonizovanom prístupe k otázkam týkajúcich sa hostiteľských tretích krajín, /WGI 1283/

Rezolúcia Rady z 26. júna 1997 o neplnoletých osobách bez sprievodu, ktoré sú štátnymi príslušníkmi tretích krajín, /397Y0719(02)/

Závery o krajinách, v ktorých vo všeobecnosti neexistuje vážne riziko prenasledovania, /WGI 1281/

Spoločné stanovisko zo 4. marca 1996 definované Radou na základe článku K.3 Zmluvy o Európskej únii o jednotnom používaní definície termínu “utečenec” v článku 1 Ženevského dohovoru z 28. júla 1951 týkajúce sa štatútu utečenca, /396F0196/ 

- čiastočný:
	
	Dohovor určujúci štát zodpovedný za preskúmanie žiadostí o azyl podaných v jednom z členských štátov Európskych spoločenstiev – Dublinský dohovor z roku 1990, /497A0819(01)/
	
Rozhodnutie Výboru č. 1/97 z 9. septembra 1997 zriadeného v súlade s článkom 18 Dublinského dohovoru z 15. júna 1990 týkajúce sa ustanovení na implementáciu tohto dohovoru, /497D0662/

Rozhodnutie č. 1/98 Výboru zriadeného v súlade s článkom 18 Dublinského dohovoru z 15. júna 1990, týkajúce sa ustanovení na implementáciu tohto dohovoru, /498D0451/

Rozhodnutie č. 1/2000 z 31. októbra 2000 výboru zriadeného článkom 18 Dublinského dohovoru týkajúceho sa prevodu zodpovednosti za členov rodiny v súlade s článkom 3 (4) a článkom 9 tohto dohovoru, /400D0677/

Nariadenie rady (ES) č. 2725/2000 z 11. decembra 2000 týkajúce sa zriadenia systému “Eurodac” na porovnávanie odtlačkov prstov pre účinné uplatňovanie Dublinského dohovoru, /300R2725/

Smernica Rady 2001/55/EC z 20. júla 2001 o minimálnych štandardoch pre poskytovanie dočasnej ochrany v prípade masového prílevu vysídlených osôb a o opatreniach podporujúcich vyvážené zdieľanie bremena jednotlivými členskými štátmi pri prijímaní takýchto osôb a dôsledkoch z toho vyplývajúcich., /301L0055/
Úplné zosúladenie azylového práva Slovenskej republiky s právom EÚ  sa dosiahne  v čase prijatia Slovenskej republiky do EÚ.

	Predmetný návrh zákona je ďalším krokom Slovenskej republiky na zosúladenie  azylového práva Slovenskej republiky  s právom EÚ a dohovormi Rady Európy v oblasti azylu. Aj po schválení tohto zákona zostanú nezosúladené niektoré jeho ustanovenia s citovaným právom EÚ. Ide najmä o Dohovor určujúci štát zodpovedný za preskúmanie žiadostí o azyl podaných v jednom z členských štátov Európskych spoločenstiev – Dublinský dohovor z roku 1990 a  jeho vykonávacie, prípadne s ním súvisiace dokumenty, ako aj o Smernicu  Rady z 20. júla 2001 o minimálnych  štandardoch pre poskytovanie dočasnej ochrany v prípade masového prílivu osôb bez domova a opatreniach  podporujúcich rovnováhu v úsilí členských štátov  pri prijímaní takýchto osôb a znášaní jeho dôsledkov  a  dokumenty, ktoré jej schváleniu predchádzali a súvisia s danou problematikou.	

Vykonávacie dokumenty k Dublinskému dohovoru sa budú transponovať najmä do interných predpisov ministerstva vnútra. Ustanovenia Smernice Rady z 20. júla 2001 o minimálnych  štandardoch pre poskytovanie dočasnej ochrany sú premietnuté do návrhu  zákona o azyle len čiastočne aj z dôvodu, že na základe splnomocnenia tohto zákona vláda Slovenskej republiky  v rozhodnutí aktuálne ustanoví ďalšie podmienky poskytovania dočasného útočiska.

6.	Gestor (spolupracujúce rezorty):   Z uznesenia vlády SR č. 962/2001 z 10. októbra 2001, ktorým bolo schválené gestorstvo smerníc, nevyplývajú žiadne smernice, týkajúce sa predmetného návrhu, za ktorých transpozíciu by bolo zodpovedné Ministerstvo vnútra, prípadne spolupracujúce rezorty.  

7.	Účasť expertov pri príprave návrhu právneho predpisu a ich stanovisko k zlučiteľnosti návrhu právneho predpisu s právom Európskych spoločenstiev a právom Európskej únie (špecifikácia úrovne a spôsobu expertnej účasti, napr. konzultácie a pod.):   	V štádiu počiatočných prác na  návrhu zákona o azyle a o zmene a doplnení niektorých zákonov sa prípravy zúčastnil expert rakúskeho spolkového azylového úradu. Jeho pripomienky k návrhu zákonu o azyle boli zohľadnené (písomné stanovisko sa neprikladá).

Osobitná časť

K § 1
	Úvodné ustanovenie zákona v súlade so zaužívanou legislatívnou praxou vymedzuje predmet novej právnej úpravy.

K § 2
Na rozdiel od predchádzajúcej právnej úpravy, zákona o utečencoch, zavádza tento zákon  nové pojmy ako  azyl, konanie o azyle,  žiadateľ o udelenie azylu,  azylant či azylové zariadenie, a to najmä v súlade s používaním tejto transparentnejšej terminológie na medzinárodnej úrovni, pri rokovaniach so zástupcami príslušných orgánov Európskej komisie a členských štátov Európskej  únie, ako aj  s cieľom zjednotenia komunikácie v oblasti azylu či  už v rámci preberania smerníc, odporúčaní a rezolúcií Európskej únie upravujúcich problematiku azylu, ale aj v rámci úpravy starostlivosti, ktorú štát na základe svojich medzinárodných záväzkov je povinný venovať žiadateľom o azyl, azylantom alebo osobám, ktorým v rámci rozdelenia bremena migrácie  poskytne dočasnú ochranu /odídenci/. 
V zákone sa tiež premieta čl.53 Ústavy Slovenskej republiky, podľa ktorého Slovenská republika poskytuje azyl cudzincom prenasledovaným za uplatňovanie politických práv a slobôd s tým, že úpravu podrobností ústava  zveruje osobitnému predpisu.
Uvedené nebráni rešpektovaniu a vykonávaniu Dohovoru o právnom postavení utečencov  /Ženeva, 1951/, /ďalej len “Dohovor”/, ani Protokolu týkajúceho sa právneho postavenia utečencov /New York, 1967/, /ďalej len “Protokol”/,  ku ktorým Slovenská republika bezvýhradne pristúpila  /Oznámenie Ministerstva zahraničných vecí Slovenskej republiky publikované v Zbierke zákonov pod č. 319/1996/, naopak, zvýrazňuje sa ochrana tej kategórie cudzincov,  ktorí v dôsledku opodstatnených obáv z prenasledovania  požiadajú na území Slovenskej republiky o udelenie azylu.
Vzhľadom na skutočnosť, že v súčasnej dobe ešte nie je zavedená jednotná definícia pojmu “prenasledovanie”, ako základ tejto definície sa v návrhu zákona použilo najmä Spoločné stanovisko zo 4.3.1996 stanovené Radou na základe čl. K 3 Zmluvy o Európskej únii o harmonizovanom uplatňovaní definície pojmu “utečenec” v čl. 1 Dohovoru .
V porovnaní  s predchádzajúcou právnou úpravou sa  vymedzuje tiež nový  pojem azylové zariadenie.
Návrh zákona obsahuje aj nový pojem bydlisko, ktorý sa zavádza v súvislosti s potrebou  priradiť /zistiť príslušnosť/  cudzincov bez štátnej príslušnosti /apolitov/  k určitému štátu.
Pojmy bezpečná krajina pôvodu a bezpečná tretia krajina sa novovymedzujú v súlade s kritériami stanovenými v Londýnskych rezolúciach (Rezolúcia o harmonizovanom prístupe k otázkam týkajúcich sa hostiteľských tretích krajín a Závery o krajinách, v ktorých vo všeobecnosti neexistuje riziko prenasledovania). 

K § 3 
Upravuje sa časť konania o udelenie azylu, a to od podania vyhlásenia cudzinca, že hodlá požiadať o azyl až po  príchod žiadateľa do záchytného tábora. 
Príslušným na prijatie vyhlásenia, tak ako je to podľa doterajšieho zákona,  je útvar Policajného zboru.
Vyhlásenie sa podáva na úradnom tlačive,  jeho vyplnenie zabezpečí policajný útvar.
 Okrem podania vyhlásenia sa ustanovuje ďalší postup policajného útvaru, ako aj niektoré oprávnenia, ktoré je potrebné upraviť v súvislosti s pôsobnosťou policajného útvaru, napr. odnímanie daktyloskopických odtlačkov. 
Zákon umožňuje, aby policajt vykonal prehliadku cudzinca, ak sa domnieva, že cudzinec skrýva alebo odmieta vydať cestovný pas alebo iný doklad o svojej totožnosti, ako aj na účel preventívnej  ochrany života a zdravia, napríklad pred prípadmi nelegálnej držby zbraní, omamných látok a iných životu či zdraviu nebezpečných vecí.

K § 4
Vyplnený dotazník  podľa prílohy č. 2 k tomuto zákonu, spolu s výsledkami pohovoru s povereným pracovníkom ministerstva a informáciami o krajine pôvodu žiadateľa bude slúžiť ako základ na  rozhodovanie v konaní o udelenie azylu.
Povinnosťou cudzinca, ak mu v tom nebránia závažne dôvody, napríklad jeho hospitalizácia, je dostaviť sa do 24 hodín do záchytného tábora. Ak sa žiadateľ nedostaví do záchytného tábora ani v lehote troch dní od podania vyhlásenia, ministerstvo konanie o udelení azylu zastaví.
	Ustanovuje sa lehota 60 dní, v ktorej je zákonný zástupca dieťaťa narodeného žiadateľke alebo azylantke  na území Slovenskej republiky povinný poskytnúť relevantné údaje potrebné na rozhodnutie vo veci azylu. Týmto zároveň prejaví úmysel riešiť pobyt   dieťaťa na území Slovenskej republiky formou azylu. Počas tejto lehoty  sa takéto dieťa považuje za žiadateľa o udelenie azylu.  S uvedeným ustanovením súvisia tiež § 23 ods. 3 písm. c) a § 26 písm. d), podľa ktorých  sú žiadateľ a azylant  povinní oznámiť ministerstvu narodenie dieťaťa v lehote do 20 dní.

K § 5
Preukaz, ktorý ministerstvo vnútra vydá žiadateľovi po príchode do záchytného tábora, obsahuje okrem fotografie žiadateľa aj jeho  základné údaje (najmä meno, priezvisko, dátum narodenia, národnosť, štátnu príslušnosť a mená detí mladších ako 15 rokov, ak sú žiadateľmi o udelenie azylu) a slúži ako preukaz totožnosti žiadateľa po celú dobu konania o azyle. 

K § 6
V súlade s Rezolúciou o minimálnych zárukách pri azylovom konaní sa ustanovuje povinnosť vykonať osobný pohovor /podľa potreby opakovaný/ s každým žiadateľom o udelenie azylu na účel spoľahlivého zistenia skutkového stavu veci. Vzhľadom na národnostný, náboženský, sociálny alebo iný pôvod či životné osudy žiadateľa o udelenie azylu, a ak je to v možnostiach ministerstva, pohovor a tlmočenie vykoná osoba rovnakého pohlavia ako je žiadateľ o udelenie azylu. Uvedené sa môže týkať napríklad  kategórie žien z radov žiadateliek o udelenie azylu z islamských krajín.
Poverení zamestnanci ministerstva vnútra,  ktorí vykonávajú pohovory so žiadateľmi o udelenie azylu a sú zodpovední za vyhotovenie prvostupňových správnych rozhodnutí vo veciach azylu,  musia byť vysoko kvalifikovanými pracovníkmi, ktorí prešli odbornými školeniami a stážami  poriadanými príslušnými medzinárodnými organizáciami, najmä Úradom Vysokého komisára Organizácie Spojených národov pre utečencov.
Ustanovenia odsekov 6 a7 zvýrazňujú najmä potrebu zvýšenej ochrany maloletých žiadateľov v súlade s acquis communautaire. 

K § 7
Toto ustanovenie rieši spôsob doručovania písomností v konaní o udelenie azylu. Vzhľadom na špecifické konanie sa navrhuje doručovanie písomností v tomto konaní vykonávať odlišne od inštitútu náhradného doručovania podľa správneho poriadku.

K § 8
Dôvody na udelenie azylu sú premietnuté z čl.1A Dohovoru o právnom postavení  utečencov /Ženeva 1951/ a čl. 53 Ústavy Slovenskej republiky.

K § 9
Zákon umožňuje ministerstvu udeliť azyl cudzincovi z humanitných dôvodov. V praxi môže ísť napríklad o prípady neúspešných žiadateľov o azyl z radov prestarnutých, traumatizovaných  alebo ťažko chorých osôb, ktorých návrat do krajiny pôvodu by mohol predstavovať značné fyzické či psychické útrapy, prípadne až smrť. Vzhľadom na  skutočnosť, že nie je možné predvídať všetky prípady, v ktorých je možné vziať  do úvahy humanitný aspekt, toto ustanovenie nevymedzuje  príkladmo ani taxatívne dôvody, na základe ktorých ministerstvo môže rozhodnúť o udelení azylu. O udelenie azylu z humanitných dôvodov však nie je možné požiadať.  

K § 10
Ustanovenie vychádza z čl. 8 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, ako aj  zo zásady,  že rodina má právo na ochranu ako celok.
Oproti predchádzajúcej právnej úprave sa v ňom rozširuje okruh osôb, ktorým sa udelí azyl na účel zlúčenia rodiny (rodinný azyl), a to o rodičov slobodného azylanta mladšieho ako 18 rokov.
Okrem doposiaľ ustanovených podmienok sa podľa odseku 1 určuje povinnosť  písomného súhlasu azylanta v prípade, ak o udelenie azylu na účel zlúčenia rodiny požiada manžel /manželka/ azylanta.  

K § 11
Uvažuje sa s budúcou realizáciou Dublinského dohovoru  (Dohovor určujúci štát zodpovedný za preskúmanie žiadostí o azyl podaných v členskom štáte Európskych spoločenstiev) na základe ktorého bude ministerstvo vnútra oprávnené zamietnuť žiadosť o udelenie azylu ako neprípustnú  v prípade, ak je na konanie o azyle príslušný iný štát. Ustanovenie ods. 1 písm. a) nadobudne účinnosť ku dňu platnosti zmluvy o pristúpení Slovenskej republiky k Európskym spoločenstvám.
Ministerstvo vnútra podľa odseku 1 písm. b) zamietne žiadosť o udelenie azylu ako neprípustnú v prípade, ak žiadateľ prichádza zo štátu, ktorý sa v zmysle nariadenia vlády Slovenskej republiky považuje za bezpečnú tretiu krajinu. Toto však neplatí, ak v jeho prípade nie je možné túto krajinu považovať za bezpečnú a tiež, ak žiadateľa  nie je možné do tejto krajiny účinne vrátiť. Slovo účinne v tomto prípade znamená, že bezpečná tretia krajina, kam má byť cudzinec vrátený, ho v skutočnosti aj  prevezme. Ak ministerstvo vnútra  nezamietne podľa odseku 1 písm. b) žiadosť o udelenie azylu ako neprípustnú do 30 dní od začatia konania, po uplynutí tejto lehoty ju už nesmie zamietnuť ako neprípustnú a je povinné o nej rozhodnúť v rámci riadneho konania, t.j. do 90 dní.

K § 12
V tomto ustanovení sa premieta Rezolúcia o zjavne neopodstatnených žiadostiach o azyl uplatňovaná v členských štátoch Európskej únie.
Podľa odseku 2 ministerstvo vnútra zamietne žiadosť o udelenie azylu ako zjavne neopodstatnenú v prípade, ak žiadateľ prichádza zo štátu, ktorý sa v zmysle príslušného nariadenia vlády Slovenskej republiky považuje za bezpečnú krajinu pôvodu. Uvedené však neplatí, ak v danom prípade nie je možné túto krajinu považovať za bezpečnú,  čo v praxi znamená, že žiadosť o azyl nebude možné automaticky  zamietnuť len z dôvodu príchodu žiadateľa z bezpečnej krajiny pôvodu, ale v každom jednotlivom prípade sa bude posudzovať, či pre konkrétneho žiadateľa je krajina pôvodu bezpečná alebo či sa na neho výnimočne vzťahuje § 8.
Ak ministerstvo vnútra  nezamietne žiadosť o udelenie azylu ako zjavne neopodstatnenú do 30 dní od začatia konania,  je povinné o nej rozhodnúť v rámci riadneho konania.
V súlade s Rezolúciou o neplnoletých osobách  bez sprievodu, ktoré sú príslušníkmi tretích krajín,  sa žiadosť o udelenie azylu v prípade maloletej osoby nesmie zamietnuť ako zjavne neopodstatnená, ak sa  takáto osoba nachádza na území Slovenskej republiky bez  svojho zákonného zástupcu.

K § 13
Pri uplatňovaní použitia vylučovacích klauzúl  /čl.1F  Dohovoru o právnom  postavení utečencov, Ženeva 1951/ v konaní o udelenie azylu sa budú brať do úvahy najmä Kritériá a postupy pri udeľovaní štatútu utečenca /Ženeva 1952/, Spoločné stanovisko zo 4.marca 1996 stanovené Radou na základe čl. K3 Zmluvy o Európskej únii a harmonizovanom uplatňovaní definície “utečenec” v čl. 1 Dohovoru o právnom postavení utečencov /Ženeva 1951/ a Vylučovacie klauzuly : Usmernenie o ich uplatňovaní /Úrad Vysokého komisára Organizácie Spojených národov  pre utečencov, Ženeva, december 1996/.
Podľa ods.1 písm. a) sa neudelí azyl osobe, ktorú nie je možné považovať sa hodnú medzinárodnej ochrany napriek tomu, že spĺňa podmienky na udelenie azylu, avšak existujú vážne dôvody domnievať sa  (dôvodné podozrenie), že žiadateľ spáchal zločin proti mieru,  ľudskosti alebo vojnový zločin podľa medzinárodných dokumentov, ktoré obsahujú ustanovenia o týchto trestných činoch. Medzi najzávažnejšie medzinárodné dokumenty v tejto oblasti možno zaradiť najmä:
Dohovor o prevencii (zabránení) a trestaní zločinov genocídy z roku 1951,
Dohovor proti mučeniu a inému krutému, neľudskému a ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestaniu /Konvencia proti mučeniu z roku 1984/,
Ženevské konvencie o ochrane vojnových obetí  z 12.8.1947 /Konvencia o ochrane ranených a chorých čl.50 a 51, Konvencia týkajúca sa zaobchádzania s vojnovými zajatcami čl. 130, Konvencia týkajúca sa ochrany civilných osôb čl.147/,
Dodatkový protokol z roku 1977 Ženevského dohovoru z 12.8.1947 o ochrane obetí medzinárodných ozbrojených konfliktov čl. 85 /dodatkový protokol I/,
Chartu o medzinárodnom vojenskom tribunáli,
Konvenciu o neaplikovateľnosti štatutárnych obmedzení na vojnové zločiny a zločiny proti ľudskosti z roku 1968.
Podľa znenia písm. b) sa neudelí azyl osobe, ktorá je dôvodne podozrivá, že sa dopustila vážneho nepolitického trestného činu mimo územia Slovenskej republiky predtým, ako požiadala o udelenie azylu. Aplikácia tejto vylučovacej klauzuly /čl.1F písm. b) Dohovoru o právnom postavení utečencov, Ženeva, 1951/  je nanajvýš  aktuálna vzhľadom na súčasnú medzinárodnopolitickú situáciu a boj s terorizmom a organizovaným zločinom. V praxi môže ísť najmä o prípady, keď ministerstvo vnútra získa od ministerstva spravodlivosti alebo generálnej prokuratúry  takéto informácie na základe žiadosti cudzieho štátu o vydanie osoby (extradícia). 
Vylučovacia klauzula podľa písm.a) sa významovo čiastočne prekrýva s vylučovacou klauzulou podľa písm. c), nakoľko zločiny proti mieru, ľudskosti a vojnové zločiny sú tiež činmi namierenými proti cieľom a zásadám Charty Organizácie Spojených národov zakotvenými v preambule a jej prvých dvoch článkoch. Uvedené zásady možno porušiť v prípade, ak ich poruší štát, v ktorom vedúcu funkciu takáto osoba /žiadateľ o udelenie azylu/ vykonáva, pričom sa uvedená vylučovacia klauzula, vzhľadom na jej všeobecný charakter, aplikuje len vo výnimočných prípadoch /čl.1F písm. c) Dohovoru o právnom postavení utečencov, Ženeva, 1951/.
     
Podľa odseku 2, ak má žiadateľ viacero štátnych občianstiev, ministerstvo mu neudelí azyl vzhľadom na to, že najvyššiu formu ochrany by mu mal poskytnúť predovšetkým štát, ktorého je  tiež štátnym občanom.

K § 14
Definujú sa dôvody zániku azylu. Ministerstvo vnútra v prípadoch podľa písmena a) až c) nevydáva správne rozhodnutie.

K § 15

Explicitne sa uvádza, že konanie o odňatí azylu je konaním ex offo. 
Dôvody, pre ktoré ministerstvo vnútra odníme azyl sú koncipované tak, aby neboli v rozpore s Dohovorom o právnom postavení utečencov, Ženeva, 1951.
 Podľa  ustanovenia odseku 3 sa odníme azyl udelený cudzincovi na účel zlúčenia rodiny, ak nejestvujú dôvody na udelenie azylu podľa § 8 ods. 1 a azyl sa  môže podľa odseku 4 odňať aj v prípade, ak sa predtým cudzincovi udelil na základe humanitných dôvodov, ktoré už pominuli a cudzinec je schopný  vrátiť sa do svojej krajiny. 

K § 16

Definuje sa, kto je účastníkom konania podľa zákona o azyle. Súčasne sa ustanovuje, že za účastníka, ktorý nenadobudol plnoletosť podľa osobitného predpisu /Občiansky zákonník/, je oprávnený konať jeho zákonný zástupca alebo ministerstvom vnútra ustanovený opatrovník. Otázka posudzovania, kto je zákonným zástupcom dieťaťa, sa spravuje najmä podľa zákona č. 97/1963 Zb.  o medzinárodnom práve súkromnom právom štátu, ktorého štátnym príslušníkom dieťa je, avšak ak je to v záujme dieťaťa, môže sa táto skutočnosť  posudzovať podľa právneho poriadku Slovenskej republiky. 

K § 17 a 18
Po dobu konania má účastník právo byť v kontakte s Úradom Vysokého komisára Organizácie Spojených národov pre utečencov a ostatnými právnickými osobami, ktorých náplňou činnosti je poskytovanie pomoci účastníkom konania o azyle (najmä žiadateľom o udelenie azylu), má právo komunikovať v jazyku, v ktorom sa vie dorozumieť, ako aj právo prizvať si na konanie ďalšieho tlmočníka podľa vlastného výberu, avšak na vlastné trovy.
S ohľadom na ochranu osobných údajov sa nahliadnutie do spisu podmieňuje predchádzajúcim súhlasom účastníka konania s výnimkou uvedených osôb.

K § 19 
Dôvody na zastavenie konania sa navrhujú tak, aby  vyhovovali potrebám azylového konania. Pominutím dôvodu na konanie začaté z podnetu ministerstva podľa odseku 1 písm. d)  sa rozumie, ak ministerstvo vnútra  začne napríklad  konanie o odňatie azylu a v jeho priebehu zistí, že dôvody na odňatie azylu už pominuli.
      
K § 20
Lehota na vydanie rozhodnutia v konaní o udelenie azylu, ktorá je prevzatá z doterajšej  právnej úpravy, sa javí ako dostatočná. V odôvodnených prípadoch, napríklad z dôvodov preverovania skutočností potrebných na spoľahlivé zistenie skutkového stavu veci prostredníctvom dožiadaných orgánov alebo organizácií, ako sú zastupiteľské úrady Slovenskej republiky v zahraničí, Úrad Vysokého komisára Organizácie Spojených národov pre utečencov, a iné,  ju  môže predĺžiť nadriadený povereného zamestnanca ministerstva. 
Odsek 3 korešponduje s právnou úpravou azylu v niektorých členských štátov EÚ (SRN, Rakúsko), čo premietnuté v praktickej činnosti znamená povinnosť štátu strpieť(tolerovať) dočasne pobyt tzv.  nevyhostiteľných cudzincov. Inštitút tolerovaného pobytu upravuje zákon č. 48/2002 Z.z. o pobyte cudzincov. Ministerstvo však bude rozhodovať o existencii prekážok vyhostenia len v prípadoch tých cudzincov, ktorí vstúpili do azylovej procedúry.
	Špecificky sa rieši doručovanie rozhodnutí v konaní o azyle, a to najmä z dôvodu potreby oboznámiť účastníka konania s rozhodnutím v jazyku, ktorému rozumie. Uvedenú činnosť zabezpečuje ministerstvo vnútra v súlade s Rezolúciou o minimálnych zárukách pri azylovom konaní.
	
K § 21
V súlade s Rezolúciou  o minimálnych zárukách pri azylovom konaní orgánom príslušným konať vo veci odvolania proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti ako neprípustnej, zamietnutí žiadosti ako zjavne neopodstatnenej,  neudelení azylu alebo odňatí azylu je súd (nezávislý orgán). Navrhuje sa preto, aby vo veciach odvolaní  proti vyššieuvedeným rozhodnutiam konal krajský súd. Po dohode s ministerstvom spravodlivosti bolo určené, že na rozhodovanie vo veciach odvolaní v otázkach azylu budú príslušné dva krajské súdy, a to Krajský súd v Bratislave a Krajský súd v Košiciach. 
Lehota na rozhodovanie súdu sa stanovuje len v prípade odvolania proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti o azyl ako neprípustnej /§ 11 ods. 1 písm. b)/ z dôvodu efektívneho využívania inštitútu bezpečnej tretej krajiny.   

K § 22 až 26
Podrobne sa upravujú práva a povinnosti žiadateľov o udelenie azylu a azylantov tak, aby v súlade s minimálnymi zárukami azylového konania boli zabezpečené dôstojné podmienky pre ich život na území Slovenskej republiky. V prípade  pobytu žiadateľov o udelenie azylu mimo azylových zariadení však  ministerstvo vnútra bude zabezpečovať, resp. uhrádzať len nevyhnutné výdavky na základnú zdravotnícku starostlivosť.

K § 27
	V súvislosti so zamestnávaním azylantov, povinnou školskou dochádzkou azylantov a poskytovaním dávok sociálnej pomoci zákon o azyle odkazuje na osobitné právne predpisy.   

K § 28
Vymedzuje sa cieľ a rozsah integrácie azylantov do spoločnosti. Podrobnosti v súčasnej dobe upravuje Komplexný program integrácie cudzincov s priznaným postavením utečenca do spoločnosti  schválený uznesením vlády č. 105 zo dňa 6.2.1996.

K § 29
Ustanovujú sa podmienky na poskytovanie dočasného útočiska odídencom, ako aj   práva a povinnosti odídencov počas ich pobytu na území Slovenskej republiky. Spravidla na výzvu príslušnej medzinárodnej organizácie, Úradu Vysokého komisára Organizácie Spojených národov pre utečencov alebo členských krajín Európskej únie o potrebe spravodlivého rozdelenia bremena migrácie, je vláda kompetentná rozhodnúť o poskytnutí dočasného útočiska /určiť začiatok, podmienky a ukončenie dočasného útočiska/ a vyčleniť  na jeho realizovanie potrebné finančné prostriedky.

K § 30
	Postup pri vyhlásení cudzinca, ktorý žiada o poskytnutie dočasného útočiska, je obdobný ako v prípade žiadateľov o udelenie azylu.

K § 31
Upravuje sa postup pri rozhodovaní o poskytnutí dočasného útočiska. Zastavenie konania pri rozhodovaní o poskytnutí dočasného útočiska, okrem štandardných dôvodov podľa ods. 5 písmena a) a b) sa ustanovuje aj v prípadoch, ak cudzinec požiada o udelenie azylu alebo ak prejde pod režim podľa zákona o pobyte cudzincov.   

K § 32 a 33
Dôvody zániku dočasného útočiska vychádzajú najmä zo situácie, keď už nie je potrebné poskytovať odídencom túto formu ochrany.
	Zrušenie poskytovania dočasného útočiska prichádza do úvahy v prípadoch, ak ministerstvo môže odôvodnene predpokladať, že sa na odídenca vzťahuje čl. 1 F Dohovoru o právnom postavení utečencov alebo čl. 33 ods. 2 tohto dohovoru alebo ak cudzinec získal postavenie odídenca podvodným spôsobom.
	
K § 34
	Obdobne ako je to v prípade preskúmavania neprávoplatných rozhodnutí v azylovom konaní, navrhuje sa, aby aj v konaní o poskytnutí dočasného útočiska, resp. o zrušení dočasného útočiska, rozhodnutia ministerstva preskúmaval súd.
	
K § 35 a 36
	Upravujú sa niektoré osobitnosti vo vzťahu k právam a povinnostiam cudzincov žiadajúcich o poskytnutie dočasného útočiska a odídencov, inak platia ustanovenia zákona, ktoré upravujú práva a povinnosti žiadateľov o udelenie azylu.

K § 37
Vzhľadom na povinnosť plniť medzinárodné záväzky, ku ktorým sa Slovenská republika zaviazala v rámci medzinárodných dohovorov upravujúcich oblasť starostlivosti o utečencov (azylantov), ustanovuje  sa spolupráca obcí s ministerstvom vnútra, ako rezortom zodpovedným v danej oblasti, pri vytváraní priaznivých podmienok na zriaďovanie a prevádzku azylových zariadení na ich teritóriu. 

K §  38
Ustanovuje sa oprávnenie Policajného zboru vykonávať prehliadky cudzincov ubytovaných  v azylových zariadeniach.

K § 39 až 41
Ministerstvo vnútra ustanoví podrobnosti o podmienkach pobytu cudzincov v azylových zariadeniach,  vnútorné poriadky a ich prevádzkovanie, ako aj vstup cudzích osôb do týchto zariadení. Dôraz sa bude klásť najmä na ochranu a starostlivosť o maloleté  osoby bez sprievodu, osamelé ženy a rodiny s deťmi, ako aj o osoby vyžadujúce osobitnú starostlivosť (napr. traumatizované osoby).

K § 42 až 46
V zmysle s čl. 35 Dohovoru o právnom postavení utečencov  sa ustanovuje spolupráca ministerstva vnútra  s Úradom Vysokého komisára Organizácie Spojených národov pre utečencov, ďalej  spolupráca s Medzinárodnou organizáciou pre migráciu najmä v oblasti návratov zamietnutých žiadateľov o udelenie azylu do krajín pôvodu alebo iných tretích krajín, ako aj s príslušnými mimovládnymi organizáciami,  napríklad Slovenským Helsinským výborom, Organizáciou na pomoc utečencom, Bjornsonovou spoločnosťou, Spoločnosťou ľudí dobrej vôle, Slovenskou katolíckou charitou a pod.         

K § 47
Toto ustanovenie v súlade s čl. 33 o zákaze vyhostenia alebo vrátenia (“refoulement”) Dohovoru o právnom postavení utečencov a  čl. 3 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd upravuje  zákaz vyhostenia alebo vrátenia žiadateľa o udelenie azylu, azylanta, cudzinca žiadajúceho o poskytnutie dočasného útočiska alebo odídenca z dôvodov uvedených v týchto medzinárodných dokumentoch, ku ktorým Slovenská republika pristúpila. 

K § 48
Ustanovujú sa  druhy evidencií, ktoré  súvisia s pôsobnosťou podľa tohto zákona a rozsah ich vedenia, pritom ministerstvo vnútra je povinné zabezpečovať ochranu  osobných údajov v informačných systémoch podľa osobitného zákona.

K § 49
Upravuje sa  výmena osobných údajov o žiadateľoch o udelenie azylu, azylantoch a cudzincoch žiadajúcich o poskytnutie dočasného útočiska a odídencoch s iným štátom.

K § 50
	Ustanovuje sa, ktoré výdavky súvisiace s pôsobnosťou tohto zákona znáša ministerstvo.

K § 51
Za porušenie povinností ustanovených v tomto zákone sa umožňuje ministerstvu  odňať vreckové žiadateľovi o udelenie azylu, cudzincovi žiadajúcemu o poskytnutie dočasného útočiska alebo odídencovi. 

K § 52
	Ustanovuje sa vzťah k správnemu poriadku v konaní podľa tohto zákona.

K § 53
Vláda Slovenskej republiky na základe spoločného návrhu  ministerstva zahraničných vecí a ministerstva vnútra  nariadením vydá zoznam krajín, ktoré považuje za bezpečné tretie krajiny a bezpečné krajiny pôvodu. V nadväznosti na medzinárodnopolitickú situáciu bude zoznam priebežne aktualizovaný.

K § 54
Prechodné ustanovenia určujú postup pri posudzovaní žiadostí cudzincov o udelenie azylu  podaných pred účinnosťou tohto zákona a ďalej sa vysporiadavajú s dokladmi vydanými podľa doterajších predpisov, ako aj s doteraz používanými pojmami.

K § 55
Zrušujú sa doteraz platné všeobecne záväzné právne predpisy týkajúce sa utečeneckej problematiky.

K čl. II až V 
Navrhuje sa zmena a doplnenie niektorých právnych predpisov, ktoré bezprostredne súvisia s navrhovaným zákonom, a to najmä v súvislosti s potrebou osobitnej úpravy vo vzťahu k azylantom.
Zmena Občianskeho súdneho poriadku a zákona, ktorým sa ustanovujú nové sídla a obvody súdov,  je potrebná z dôvodu prelomenia zásady, že rozhodnutia ústredných orgánov štátnej správy preskúmava vždy Najvyšší súd Slovenskej republiky, ako aj z dôvodu určenia miestnej príslušnosti súdov.

K čl. VI
Navrhuje sa, aby zákon o azyle nadobudol účinnosť 1. januára 2003 s výnimkou § 11 ods. 1 písm. a), ktoré nadobudne účinnosť dňom nadobudnutia platnosti zmluvy  o pristúpení Slovenskej republiky k Európskym spoločenstvám.