Author: gabriela.meszarosova
Last saved by: spano
Company: Ministerstvo Spravodlivosti SR

Predkladacia správa

Podľa § 70 ods. 2 zákona Národnej rady Slovenskej republiky č. 350/1996 Z.z. o rokovacom poriadku Národnej rady Slovenskej republiky Ministerstvo financií SR, ako ústredný orgán štátnej správy pre výkon  štátnej  správy  vo  veciach  bankovníctva predkladá na rokovanie vlády Slovenskej republiky návrh poslanca Národnej rady Slovenskej republiky Karola Ondriaša na vydanie zákona o ingerencii do niektorých občianskych a obchodných záväzkových vzťahov plynúcich zo zmluvy o pôžičke, zmluvy o výpožičke a zmluvy o úvere a kúpnej zmluvy, aby nedochádzalo k neekvivalentnému pomeru vzájomného plnenia a k porušovaniu etických princípov a o zmene a doplnení niektorých zákonov (Zákon o úžere) (tlač 598).

Z hľadiska kompetencie sa Ministerstva financií SR vecne dotýkajú návrhy na úpravu ustanovení zákona o bankách (§ 7 odsekov 1 a 2 a poznámky pod čiarou k odkazu 21) v článku IV. predmetného poslaneckého návrhu. K ostatným častiam návrhu zákona sa vyjadrovalo Ministerstvo spravodlivosti SR.

Podľa odôvodnenia  poslanca Karola Ondriaša zámerom predloženého návrhu zákona je zabezpečiť väčšiu právnu istotu a ochranu  zmluvných občianskoprávnych a obchodnoprávnych vzťahov, ak dôjde ku konaniu v rozpore s etickými princípmi a dobrými mravmi, znížiť mieru ich porušovania a odstrániť zo života občanov Slovenskej republiky úžeru pri poskytovaní pôžičky v peňažnej i nepeňažnej forme a iné trestné činy, spáchané proti majetku. Platná právna úprava záväzkových vzťahov plynúcich zo zmlúv o pôžičke alebo výpožičke umožňuje neekvivalentný pomer vzájomného plnenia z týchto zmlúv a porušovanie etických princípov zo strany veriteľa, ktorý v záujme vlastného obohatenia ťaží z núdze iného. Ide o hrubý nepomer vzájomného plnenia často s využívaním ťažkej situácie dlžníka vyvolanej jeho prechodnou naliehavou potrebou alebo neskúsenosťou alebo rozumovou slabosťou alebo rozrušením alebo ľstivým stanovením podmienok plnenia a protiplnenia zo strany veriteľa.

Predloženým návrhom zákona sa predkladateľ snaží vyriešiť problematiku úžery úpravou obchodnoprávnych a občianskoprávnych záväzkov na základe trestnoprávnych otázok spojených s trestným činom úžery. 

Predkladateľ zákona zavádza pojem úžera, ktorý je už definovaný ako trestný čin úžery v § 253 zákona č. 140/1961 Zb. Trestný zákon v  znení neskorších predpisov ako majetkový trestný čin, kde je zneužitá tieseň, neskúsenosť, niečie rozrušenie alebo rozumová slabosť a je jeho páchateľom ponúknuté alebo poskytnuté plnenie, ktorého hodnota je v hrubom nepomere k hodnote záväzku poškodeného. V prípade úžery ide o úmyselný trestný čin, kde na jeho dokonanie sa kumulatívne vyžaduje splnenie týchto podmienok, a to zneužitie niektorej tiaživej situácie u poškodeného a úžernícka povaha pohľadávky. Samotná skutočnosť, že bol zmluvne dohodnutý vysoký úrok nie je dôvodom pre začatie trestného stíhania pre trestný čin úžery. Úžernícka povaha pohľadávky vyplýva z hrubého nepomeru medzi vzájomnými plneniami alebo sľubom plnenia. Hrubý nepomer treba posudzovať podľa súčasných objektívnych výmenných hodnôt oboch plnení. Treba pritom zohľadniť skutočnosť, že niektoré finančné produkty sú úročené aj na úrovni 30 percent a vyjadrujú mieru rizika návratnosti prostriedkov veriteľovi. Preto by nebolo vhodné riešiť problematiku úžery stanovením maximálnej sadzby úrokovej miery.
Je taktiež potrebné podotknúť, že k spáchaniu trestného činu úžery  dochádza už aj prísľubom takéhoto plnenia v ťaživej situácii poškodeného. Trestným je aj uplatnenie takejto pohľadávky ako aj prevedenie takejto pohľadávky ak bola prevádzaná s úmyslom ju uplatniť. 

V dôvodovej správe sa uvádza, že návrh zákona umožní ľahšie stanoviť skutkovú podstatu trestných činov, spáchaných proti majetku, najmä trestného činu úžery. Ide o nepriamu novelizáciu Trestného zákona, ktorá je podľa legislatívnych pravidiel neprípustná. 

Definície pojmov v navrhovanom zákone uvedené v § 1 ako tieseň, neskúsenosť, rozumová slabosť a rozrušenie sú široko koncipované, neaplikovateľné a duplicitné so v súčasnosti platnými ustanoveniami Občianskeho zákonníka, ktorý v § 10 ustanovuje povinnosť súdu pozbaviť alebo obmedziť spôsobilosť fyzickej osoby na právne úkony z dôvodu duševnej poruchy,  § 38 ods. 2 pokrýva prípad okamžitej duševnej poruchy a § 37 podľa ktorého sa právny úkon musí urobiť slobodne a vážne, určite a zrozumiteľne. Dôsledkom porušenia týchto ustanovení je absolútna neplatnosť právneho úkonu. 

K problematike „ľstivého stanovenia podmienok plnenia a protiplnenia zmluvného vzťahu“, by sme radi upozornili na prijatie zákona č. 150/2004 Z. z., ktorým sa mení a dopĺňa Občiansky zákonník v znení neskorších predpisov, ktorý sa zaoberá problematikou tzv. neprijateľných podmienok v spotrebiteľských zmluvách, ktoré sú v prípade nesúladu so zákonom absolútne neplatné.

Navrhované úpravy sú nevhodné z dôvodu nesúladu s existujúcimi ustanoveniami zákona č. 483/2001 Z. z. o bankách a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov (pôžičky sú zákonom o bankách zahrnuté v definícii úveru na účely zákona o bankách). Banka podľa zákona o bankách v platnom znení je právnická osoba so sídlom na území Slovenskej republiky založená ako akciová spoločnosť, ktorá prijíma vklady a poskytuje úvery a ktorá má na výkon týchto činností udelené bankové povolenie. Bankové povolenie podľa teraz platného právneho stavu vydáva Národná banka Slovenska po dohode s Ministerstvom financií Slovenskej republiky iba v prípade povoľovania hypotekárnych bánk a stavebnej sporiteľne. To znamená, že iba v takýchto prípadoch, keď štát (zastúpený Ministerstvom financií Slovenskej republiky) finančne prispieva na podporu rozvoja príslušných bankových produktov. 

V trhovej ekonomike nie je možné, aby výška úrokov pri pôžičkách resp. úveroch, napr. poskytovaných komerčnými bankami, bola fixne stanovená nejakým limitom, ktorý by bol určený maximálnymi priemernými úrokovými sadzbami Národnej banky Slovenska, ktoré táto stanovuje pri svojich refinančných obchodoch s komerčnými bankami. Je samozrejme, že úrokové sadzby z úverov komerčných bánk sa odvíjajú od úrokových sadzieb stanovených Národnou bankou Slovenska pre refinančné obchody, úrokové sadzby komerčných bánk sú však spravidla vyššie, pretože sú v nich obsiahnuté určité rizikové prémie. Výška úrokov pri pôžičkách medzi právnickými a fyzickými osobami (osobami, ktoré nie sú bankami) sa zasa odvíja od úrokových sadzieb komerčných bánk. Zároveň je potrebné povedať, že v trhovej ekonomike býva výška úrokov v každom jednotlivom prípade (úverovom obchode) dohodnutá na základe zmluvnej dohody medzi veriteľom a dlžníkom a závisí aj od ostatných úverových podmienok. Z týchto dôvodov nie je možné nejakým predpisom limitovať výšku úrokových sadzieb komerčných úverov. Zmluvná dohoda o výške úrokov z pôžičky je obmedzená ustanovením v § 39 Občianskeho zákonníka a právny úkon, ktorý je v rozpore s dobrými mravmi je taktiež absolútne neplatný.

Nie je veľmi jasný zámer predkladateľa o aký hrubý nepomer medzi zmluvnými stranami pri zmluve o výpožičke, ktorá je zmluvou bezodplatnou, má ísť.
V § 517 ods. 2 Občianskeho zákonníka je ustanovené, že výšku úrokov z omeškania a poplatku z omeškania ustanoví osobitný predpis. Ak je všeobecne záväzným právnym predpisom (nariadenie vlády SR č. 87/1995 Z. z.) stanovená výška úrokov z omeškania a poplatok z omeškania, nie je možné, aby z dôvodu, ktorý predkladateľ uvádza, že veritelia tento právny predpis nerešpektujú a výška týchto úrokov, ktoré uzatvárajú je oveľa vyššia, návrh zákona ustanovoval, výška úrokov z meškania a poplatok z omeškania nesmie byť vyššia ako ustanovuje osobitný predpis.

Zmluvná pokuta plní úlohu paušalizovanej náhrady škody. Povinnosť na jej zaplatenie vzniká pri porušení zmluvnej povinnosti, na ktorú sa zmluvná pokuta vzťahuje, bez ohľadu na to, či bola spôsobená škoda alebo nie. Zaplatenie zmluvnej pokuty ešte nezbavuje povinného si splniť svoj zmluvný záväzok. V prípade, že sa zmluvná pokuta viaže len na nesplnenie si určitých povinností, ktoré súvisia s hlavným obsahom záväzku (napr.: poskytnutie určitých podkladov v určených lehotách), by toto ustanovenie zakazovalo zabezpečiť veriteľovi vhodným spôsobom svoje práva na plnenie. Dané ustanovenie v neprípustnej miere obmedzuje právo veriteľa na riadne zabezpečenie svojich pohľadávok.

Úprava inštitútu ručenia sa už nachádza v Občianskom zákonníku, návrh zákona je v tomto duplicitný a nepresný. Podľa ustanovení Obchodného ako aj Občianskeho zákonníka je ručiteľ povinný splniť záväzok za dlžníka až potom, čo bol dlžník veriteľom k plneniu riadne a hlavne písomne vyzvaný a dlžník svoj záväzok napriek tomu riadne nesplnil. Z dikcie navrhovaného ustanovenia taktiež nie je zrejmé, či sa za všetky zákonné možnosti uplatnenia práva veriteľa nepovažuje aj jeho uplatnenie žalobou na súde, čo by vlastne likvidovalo zmysel ručenia ako takého.

Vypustenie § 553 Občianskeho zákonníka v čl. II návrhu zákona sa javí ako scestné. § 553 Občianskeho zákonníka upravuje jeden zo zabezpečovacích inštitútov občianskeho práva a to zabezpečenie záväzku prevodom práva. Zrušením tohoto inštitútu by sa značne obmedzila možnosť veriteľa efektívne zabezpečiť uspokojenie svojej pohľadávky. Taktiež dôvody uvedené v dôvodovej správe sa javia ako scestné, keď sa ako dôvod pre vypustenie tohoto ustanovenia uvádza trestná činnosť veriteľa.

Návrhy uvedené v čl. III sa javia ako neprípustné, keďže navrhované zmeny je v hrubom rozpore zo základnou zásadou celého odvetvia súkromného práva, a to zásadou zmluvnej voľnosti.

Dôvody uvádzané v dôvodovej správe sa javia ako nezmyselné, keďže dohoda o voľbe Obchodného zákonníka je dohodou, na ktorej platnosť sa vyžaduje súhlasný a písomný prejav oboch strán. Ak by bola niektorá zo strán k podpisu tejto dohody nútená, ide o absolútne neplatný právny úkon a dohoda je neplatná.

Taktiež ustanovenia § 300 Obchodného zákonníka je ustanovením dispozitívnym a nič nebráni zmluvným stranám aby si v zmysle zásady zmluvnej voľnosti nedohodli podmienky o zmluvnej pokute inak.

Poslanec Karol Ondriaš v navrhovaných úpravách v čl. IV,  t.j. v § 7 odsekoch 1 a 2 a poznámky pod čiarou k odkazu 21 zákona o bankách chce presadiť, že bankové povolenie na poskytovanie pôžičiek udeľuje Národná banka Slovenska po dohode s Ministerstvom financií  Slovenskej republiky, a že bankové povolenia na poskytovanie pôžičiek možno udeliť len bankám, ktoré majú peňažný vklad do základného imania najmenej vo výške 1 miliardy slovenských korún. Navrhovaná zmena výšky základného imania by postihovala vlastne všetky banky, pretože poskytovanie úverov patrí medzi základné bankové činnosti. V súčasnosti sa vyžaduje peňažný vklad do základného imania najmenej vo výške 1 miliardy Sk,- iba pri hypotekárnych bankách. Ďalej je potrebné upozorniť, že zákon o bankách nepoužíva pojem „pôžička“. Uvedený pojem je zahrnutý v pojme „úver“.

Navrhované úpravy zákona o bankách sú nevhodné jednak z dôvodu rozporu s princípmi použitými pri tvorbe zákona o bankách a tiež z dôvodu rozporu s niektorými ustanoveniami zákona o bankách.

Na záver konštatujeme, že návrh pána poslanca Karola Ondriaša má množstvo nepresnosti ako napr. v texte poznámky pod čiarou k odkazu 21 je nesprávne uvedený názov zákona č. 310/1992 Zb., ktorým je zákon o stavebnom sporení a nie zákon o stavebnom poriadku, a taktiež návrh nerešpektuje legislatívne pravidlá vlády SR.

Na základe uvedených dôvodov Ministerstvo financií Slovenskej republiky odporúča vysloviť nesúhlas  s predloženým návrhom.