SPRÁVA O ROZSUDKU EURÓPSKEHO SÚDU PRE ĽUDSKÉ PRÁVA         
  VO VECI ŠTEFČO VODENIČIAROV V. SLOVENSKÁ REPUBLIKA

	Európsky súd pre ľudské práva dňa 7. decembra 2000 prijal rozsudok vo veci Štefčo Vodeničiarov  v. Slovenská republika (sťažnosť č. 24530/94). 

	Sťažovateľ sa vo svojej sťažnosti sťažoval na porušenie článku 5 ods. 4 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd (Právo na slobodu a bezpečnosť), konkrétne, že konanie o preskúmaní právoplatnosti jeho umiestnenia na psychiatrickej klinike nespĺňalo požiadavky článku 5 ods. 4 Dohovoru. 

	Európsky súd vo svojom rozsudku rozhodol, že Slovenská republika porušila článok 5 ods. 4 Dohovoru. Európsky súd súčasne rozhodol, že Slovenská republika je povinná v lehote troch mesiacov od právoplatnosti rozsudku vyplatiť sťažovateľovi sumu 60. 000 (slovom šesťdesiattisíc) Sk za nepeňažnú ujmu a 2. 000 (slovom dvetisíc) Sk za trovy a výdavky. Po uplynutí trojmesačnej lehoty určenej na zaplatenie uvedene sumy budú tieto sumy zvýšené o jednoduché úroky vo výške 17,6 % ročne, a to až do ich zaplatenia.

	Vzhľadom na to, že rozsudok bol vyhlásený jednomyseľne Ministerstvo spravodlivosti SR odporúča: 

                 1. nevyužiť procesnú možnosť podľa článku 43 ods. 1 Dohovoru, spočívajúcu v predložení sporu na opätovné posúdenie Veľkej komore v lehote 3 mesiacov od dátumu vynesenia rozsudku,

                  2. vyplatiť sťažovateľovi Európskym súdom určenú sumu vo výške 62. 000,-Sk  v lehote 3 mesiacov od nadobudnutia právoplatnosti rozsudku (21.2.2001).

Preklad rozsudku Európskeho súdu pre ľudské práva zo 7. decembra 2000:

EURÓPSKY SÚD PRE ĽUDSKÉ PRAVA
Druhá sekcia

Vodeničiarov v. Slovensko
(sťažnosť č. 24530/94)

ROZSUDOK

Štrasburg

21. december 2000

Tento rozsudok nie je konečný (právoplatný). Podľa článku 43 ods. 1 Dohovoru, každá strana sporu môže v lehote troch mesiacov od dátumu rozsudku komory požiadať, aby vec bola postúpená Veľkej komore. Rozsudok komory sa stane konečným (právoplatným) v súlade s ustanoveniami článku 44 ods. 2 Dohovoru.

Vo veci Vodeničiarov v. Slovensko,

Európsky súd pre ľudské práva (Druhá sekcia) zasadajúci v komore zloženej z:

pán C.L.Rozakis, predseda
pán A.B. Baka,
pán Conforti
pán Bonnelo
pani V. Strážnická,
pán M. Fischbach,
pán E. Levits, sudcovia
a pán Erik Fribergh, tajomník sekcie

po neverejnej porade dňa 7. decembra 2000,

vynáša nasledujúci rozsudok, ktorý bol prijatý v ten istý deň.

KONANIE

1. Vec bola postúpená Súdu dňa 13. septembra 1999 (článok 4 ods. 4 Protokolu č. 11 a pôvodný článok 48 Dohovoru) Európskou komisiou pre ľudské práva (Komisia) v súlade s ustanoveniami použiteľnými pred nadobudnutím účinnosti Protokolu č. 11 k Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd (Dohovor).

2.  Spor vznikol na základe sťažnosti proti SR (č. 24530/94) podanej dňa 27. septembra 1993 bulharským občanom Štefčo Vodeničiarom (sťažovateľ) u Komisie  podľa pôvodného článku 25 Dohovoru.

3. Sťažovateľ okrem iného tvrdil, že konanie o preskúmanie právoplatnosti jeho umiestnenia  na psychiatrickej klinike nespĺňalo požiadavky článku 5 ods. 4 Dohovoru.

4. Komisia v správe z 23. apríla 1999 (pôvodný článok 31 Dohovoru) konštatovala, že došlo k porušeniu článku 5 ods. 4 Dohovoru.

5. V konaní pred Súdom bola vláda SR (vláda) zastúpená jej zástupcom R. Ficom, ktorého vystriedal od 14. apríla 2000 P. Vršanský.

6. Bulharská vláda informovaná tajomníkom o jej práve intervencie (článok 36 ods. 1 Dohovoru, Pravidlo 60 ods. 1 Rokovacieho poriadku) a oznámila, že toto právo nemá v úmysle využiť.

7. Dňa 20. septembra 1999 päťčlenná skupina veľkej komory rozhodla, že o veci rozhodne komora vytvorená v rámci jednej zo sekcií súdu (článok 5 ods. 4 protokolu č. 11 s prihliadnutím na Pravidlá 100 ods. 1 a 24 ods. 6 Rokovacieho poriadku). Následne bola sťažnosť pridelená druhej sekcii Pravidlo 52 ods. 1 rokovacieho poriadku. V rámci uvedenj sekcie bola spôsobom, ktorý predvída Pravidlo 26 ods. 1 Rokovacieho poriadku zriadená komora na preskúmanie sťažnosti (článok 27 ods. 1 Dohovoru).

8. Sťažovateľ a vláda predložili písomné stanoviská k podstate sťažnosti (Pravidlo 59 ods. 1). Dňa 15. júna 2000 Súd po konzultácii so stranami rozhodol, že nie je potrebné uskutočniť ústne konanie vo veci (Pravidlo 59 ods. 2 in fine) 

SKUTKOVÝ STAV

I. SKUTKOVÉ OKOLNOSTI 

9. Dňa 30. septembra 1994 okresný prokurátor v Trnave obvinil sťažovateľa z fyzického útoku na základe skutočnosti, že niekoľko krát udrel susedu pani D. pri dverách jej bytu. Dňa 12. októbra 1994 Okresný súd v Trnave vydal trestný rozkaz, na základe ktorého bol sťažovateľ odsúdený na podmienečný trest odňatia slobody v trvaní 5 mesiacov. Sťažovateľ sa odvolal a v dôsledku toho bol trestný rozkaz zrušený a bolo nariadené ústne pojednávanie. 

10. Dňa 5. decembra 1994 sa uskutočnilo ústne pojednávanie na Okresnom súde Trnava. Pojednávanie bolo odročené z dôvodu neprimeraného správania sa sťažovateľa. Ďalšie pojednávanie sa konalo 21. februára 1995. Pretože sa sťažovateľ správal nenáležite, bol vykázaný z budovy súdu na základe nariadenia sudcu. Vec bola prejednaná v neprítomnosti sťažovateľa. Sťažovateľ bol uznaný vinným z trestného činu ublíženia na zdraví. Bol odsúdený na podmienečný trest odňatia slobody v trvaní 5 mesiacov. Dňa 30. marca 1995 KS Bratislava zamietol odvolanie sťažovateľa. 

11. Dňa 12. mája  1995 OÚ vyšetrovania v Trnave vzniesol obvinenie proti sťažovateľovi pre trestný čin pohŕdania súdom, ku ktorému malo dôjsť 5. decembra 1994 počas prvého pojednávania pred OS Trnava.  

12. Dňa 16. mája 1995 OS v Trnave nariadil vyšetrenie duševného stavu sťažovateľa v súvislosti s trestným konaním. Sťažovateľ predložil potvrdenie od bulharského lekára zo 16. júna 1995 a odmietol sa podrobiť ambulantnému vyšetreniu. 
  
13. Dňa 5. a 7. júna 1995 sa sťažovateľ sťažoval na Ústavnom súde na nespravodlivé trestné konanie a na príkaz na vyšetrenie duševného stavu. Ústavný súd ho dňa 17. júla 1995  informoval, že Ústavný súd nemá nadriadené postavenie vo vzťahu k polícii, prokurátorovi alebo všeobecným súdom a nie je odvolacím súdom v rámci systému všeobecných súdov. Ďalej bol informovaný o tom, že ÚS SR nemá právomoc zrušiť alebo zmeniť rozhodnutia všeobecných súdov alebo zasahovať do ich právomoci a že súdne rozhodnutia možno napraviť spôsobom a postupom predpísaným zákonom.

14. Medzitým, dňa 11. júla 1995 nariadil sťažovateľovi aby sa podrobil pozorovaniu duševného stavu v psychiatrickom ústave v zmysle § 116 ods. 2 Trestného poriadku. Sťažovateľ toto rozhodnutie napadol.

15. Dňa 17. júla 1995 ho psychiatrický ústav vyzval, aby sa do ústavu dostavil dňa 20. júla 1995.

16. Dňa 19. júla 1995 sťažovateľovi založili putá a policajne ho predviedli do psychiatrického ústavu. Nepredložili príkaz na zatknutie. Sťažovateľa v zdravotníckom zariadení držali do 18. augusta 1995. V čase od 11. –13. augusta mal priepustku.

17. Dňa 28. júla 1995 manželka sťažovateľa informovala generálneho prokurátora, že 19. júla 1995 bol sťažovateľ umiestnený v psychiatrickom zariadení, hoci sa odvolal proti súdnemu príkazu OS Trnava z 11. júla 1995. Tvrdila, že sťažovateľove zadržiavanie v psychiatrickom ústave je nezákonné.

18. Dňa 17. augusta 1995 KS v Bratislave zamietol sťažnosť sťažovateľa proti príkazu OS v Trnave z 11. júla 1995. Rozhodnutie bolo oznámené OS Trnava 28. septembra 1995. Sťažovateľovi nebolo oznámené. 

19. Generálny prokurátor informoval manželku sťažovateľa o tom, že jej sťažnosť postúpil z dôvodu príslušnosti krajskému prokurátorovi v Bratislave a to listom z 30. augusta 1995, ktorý bol manželke sťažovateľa doručený 10. septembra 1995.

20. Toho istého dňa bolo zastavené trestné stíhanie pre trestný čin pohŕdania súdom s poukazom na záver znalca z odboru psychiatrie o tom, že sťažovateľ v tom čase trpel trvalým rozvratom osobnosti, v dôsledku ktorého neovládal svoje správanie na pojednávaní pred OS v Trnave z 5. decembra 1994. 

21. Listom z 21. septembra 1995 krajský prokurátor v Bratislave informoval manželku sťažovateľa, že z dôvodov príslušnosti jej sťažnosť postúpil okresnému prokurátorovi v Trnave. Sťažovateľ a jeho manželka v tejto veci nedostali žiadnu ďalšiu informáciu.      

II. RELEVANTNÉ DOMÁCE PRÁVO a PRAX

A. Ústava

22. Podľa čl. 130 ods. 3 ÚS SR môže začať konať na podnet právnických alebo fyzických osôb ak namietajú porušenie svojich práv. 

23.  Čl. 17 ods. 1 a 2 ustanovujú, že osobná sloboda sa zaručuje nikoho nemožno stíhať alebo pozbaviť osobnej slobody inak, ako z dôvodov a spôsobom, ktorý ustanoví zákon. V súlade s čl. 17 ods. 6, osobu možno prevziať do ústavnej zdravotnej starostlivosti alebo ju v nej držať bez jej súhlasu len v zákonom stanovených prípadoch. Takéto opatrenie sa musí do 24 hodín oznámiť súdu, ktorý o tomto umiestnení rozhodne do piatich dní. V súlade s článkom 17. ods. 7, „Skúmanie duševného stavu osoby obvinenej z trestného činuje možné iba na písomný príkaz súdu.“

B. Trestný poriadok

24. Paragraf 116 ods. 1 ustanovuje, že ak treba vyšetriť duševný stav obvineného, priberú sa k tomu na písomný príkaz súdu vždy dvaja znalci z odboru psychiatrie. Podľa § 116 ods. 2, ak nemožno duševný stav vyšetriť inak, môže súd nariadiť, aby obvinený bol pozorovaný v zdravotníckom ústave. Proti tomuto uzneseniu je prípustná sťažnosť, ktorá má odkladný účinok.

25. Podľa § 167, obvinený a poškodený majú právo kedykoľvek v priebehu vyšetrovania žiadať, aby boli odstránené závady v postupe vyšetrovateľa. Žiadosť nie je viazaná lehotou. Túto žiadosť, ktorú treba prokurátorovi hneď predložiť, musí prokurátor bez meškania vybaviť. O výsledku preskúmania musí byť žiadateľ upovedomený.

C. Prax Ústavného súdu SR

26. V rozsudku I ÚS 79/93 z 15. septembra 1993 ÚS zasadajúci v trojčlennom senáte nariadil prepustenie pacienta umiestneného v psychiatrickom zariadení bez jeho súhlasu. V uvedenej veci, pacient bol držaný viac ako dva mesiace bez príkazu príslušného všeobecného súdu. Pacient namietal porušenie článku 17 ods. 6 Ústavy a ÚS SR posúdil vec vo svetle článku 5 ods. 4 Dohovoru. Tento rozsudok nebol zaradený do zbierky nálezov a uznesení publikovanej ÚS, obsahujúcej len tie rozhodnutia, ktoré plénum ÚS SR považuje za dôležité z právneho hľadiska. Tento rozsudok následne nebol ani pripomínaný ani ďalej rozvíjaný.

27. V nasledujúcej činnosti, ÚS SR zastával pevné stanovisko, že nemá postavenie odvolacieho súdu v rámci systému všeobecných súdov a že nemá žiadnu právomoc zasahovať do konania pred všeobecnými súdmi alebo rušiť ich rozhodnutia.

PRÁVO

I. PREDBEŽNÉ NÁMIETKY VLÁDY SR

28. Vláda namietala, rovnako ako pred Komisiou, že sťažovateľova sťažnosť podľa článku 5 ods. 4 Dohovoru nie je prijateľná v dôsledku nevyčerpania vnútroštátnych prostriedkov nápravy podľa článku 35 ods. 1 a 4 Dohovoru. Upozornila na to, že sťažovateľ nepožiadal o odstránenie nedostatkov v postupe prokurátora v súlade s § 167 Trestného poriadku a nepodal žiadny podnet podľa článku 130 ods. 3 Ústavy SR týkajúci sa protiprávnosti jeho zadržania.  

29. Súd zisťuje, že argumenty vláda sú úzko spojené s odôvodnenosťou námietok sťažovateľa podľa článku 5 ods. 4 Dohovoru. Požiadavka vlády sa preto musí posudzovať spolu s podstatou sťažnosti.

II. ÚDAJNÉ PORUŠENIE ČLÁNKU 5 ODS. 4 DOHOVORU 

30. Sťažovateľ namietal, že konanie o preskúmaní jeho umiestnenia v psychiatrickom ústave nespĺňa požiadavky podľa článku 5 ods. 4 Dohovoru, ktorý ustanovuje, že „Každý, kto je zatknutý alebo inak pozbavený slobody, má právo podať návrh na začatie konania, v ktorom súd urýchlene rozhodne o zákonnosti pozbavenia jeho slobody a nariadi jeho prepustenie, ak je pozbavenie slobody nezákonné.“

31. Vláda uviedla, že sťažovateľ podal podnet na ÚS SR podľa článku 130 ods. 3 Ústavy SR a namietal porušenie jeho ústavných práv v dôsledku toho, že bol pozbavený osobnej slobody zaručenej článkom 17 ods. 1 a 7 Ústavy SR a žiadal o urýchlené preskúmanie zákonnosti pozbavenia jeho osobnej slobody. Priaznivé rozhodnutie ÚS SR by vyústilo do prepustenia sťažovateľa z psychiatrického zariadenia. Vláda sa odvoláva na rozhodnutie ÚS SR č. I. 79/93 z 15. septembra 1993 (pozri bod 26 uvedený vyššie). Vláda tvrdila, že v takejto situácii sa ÚS SR zaoberá vecou mimo obvyklé poradie vecí.

32. Vláda ďalej tvrdila, že sťažovateľ mohol predložiť sťažnosť prokurátorovi podľa § 167 Trestného poriadku ihneď potom ako bol umiestnený na pozorovanie do psychiatrického zariadenia, s cieľom hľadať nápravu akéhokoľvek nesprávneho úradného postupu. Podľa vlády, niet pochýb o tom, že by prokurátor nariadil prepustenie sťažovateľa z psychiatrického ústavu, keďže sťažovateľ tam bol umiestnený pred prijatím právoplatného a vykonateľného súdneho rozhodnutia.

33. Súd pripomína, že podľa článku 5 ods. 4, zadržaná alebo uväznená osoba má nárok na začatie konania na súdne preskúmanie procesných a hmotných podmienok, ktoré sú nevyhnutné pre „zákonnosť“ pozbavenia slobody. Zásah niektorého orgánu zodpovedá požiadavkám článku 5 ods. 4 za podmienky, že konanie, ktoré nasleduje má súdnu povahu a jednotlivcovi poskytuje záruky primerané povahe predmetného pozbavenia slobody. V tomto zmysle sa musí prihliadnuť na osobitosť okolností v ktorých sa toto konanie uskutočňuje (pozri, okrem iných orgánov, rozsudok z 24. októbra 1979 vo veci Winterwerp v. Holandsko, Séria A č. 33, str. 23, § 57, sťažnosť č. 25792/94, bod 74 Trzaska v. Poľsko a Jecius v. Litva, sťažnosť č. 34578/97, bod 100, ECHR 2000). Článok 5 ods. 4 popri zaručení práva na začatie preskúmavacieho konania osobám uväzneným alebo zadržaným zakotvuje aj ich právo na urýchlené súdne rozhodnutie o zákonnosti zadržania alebo uväznenia po začatí tohto konania a na príkaz na jeho skončenie ak sa preukáže ako nezákonné (Musial v. Poľsko, GH, č. 24557/94, § 43, ECHR 1999- II).

34. V tomto prípade bol sťažovateľ umiestnený do psychiatrického zariadenia na skúmanie na základe príkazu OS Trnava z 11. júla 1995, ktoré ešte nenadobudlo vykonateľnosť, pretože KS Bratislava dosiaľ nerozhodol o sťažnosti sťažovateľa proti tomuto príkazu podľa § 116 ods. 2 Trestného poriadku.

35. Aj slovenské právo predvída možnosť preskúmania zákonnosti pozbavenia sťažovateľa slobody v zmysle článku 4 ods. 4 Dohovoru. Vnútroštátne orgány však tým, že sťažovateľa umiestnili v psychiatrickom zariadení ignorovali konanie zahájené sťažovateľom. Sťažovateľ napadol príkaz OS Trnave 15. júla 1995 a KS Bratislava rozhodol 17. augusta 1995, čiže jeden deň pred prepustením sťažovateľa.

36. Vo svetle case law Súdu a s prihliadnutím na osobitosti prípadu, Súd zisťuje, že preskúmanie zákonnosti umiestnenia sťažovateľa v psychiatrickom zariadení nebolo „urýchlené“ ako to vyžaduje článok 5 ods. 4 Dohovoru.

37. Pokiaľ ide o výhradu vlády týkajúcu sa možnosti sťažovateľa hľadať nápravu u prokurátora podľa § 167 Trestného poriadku, Súd zisťuje, že tento prostriedok nápravy nezodpovedá požiadavkám článku 5 ods. 4 Dohovoru.

38. Zostáva rozhodnúť o tom, či v konkrétnych okolnostiach tohto prípadu možno prípadný zásah Ústavného súdu v rámci konania podľa článku 130 ods. 3 Ústavy SR považovať za zásah v súlade s článkom 5 ods. 4 Dohovoru.

39. Dňa 5. júla a 7. júla 1995 sa sťažovateľ snažil o nápravu na ÚS SR, namietajúc okrem iného, proti súdnemu príkazu na jeho psychiatrické vyšetrenie. Dňa 17. júla 1995, čiže krátko pred umiestnením v psychiatrickom zariadení, ÚS SR zaslal sťažovateľovi list, v ktorom ho informoval v súlade so zaužívanou praxou, že nemá nadriadené postavenie vo vzťahu k všeobecným súdom, a že nie je odvolacím súdom v rámci systému všeobecných súdov, a že nemá právomoc zmeniť alebo zrušiť rozhodnutia súdov alebo zasahovať do ich právomoci (pozri bod 13 uvedený vyššie).

40. Súd preto nie je presvedčený o tom, že od sťažovateľa sa mohlo rozumne očakávať, že súčasne podá aj podnet, keď sa ešte neskončilo konanie o opravnom prostriedku pred KS Bratislava. Súd zistil, že tento prostriedok nápravy umožňoval preskúmanie zákonnosti pozbavenia sťažovateľa osobnej slobody v zmysle článku 5 ods. 4 Dohovoru.

41. Pri požadovaní toho, aby sťažovateľ podal podnet podľa článku 130 ods. 3 Ústavy SR , vláda sa najmä odvolávala na rozsudok ÚS SR č. I ÚS 79/93 vyúsťujúci k príkazu na prepustenie pacienta umiestneného v psychiatrickom zariadení bez jeho súhlasu.

42. Súd zisťuje, že vládou spomenutý prípad sa týka skutkovo inej situácie pretože sťažovateľ bol v psychiatrickom zariadení viac ako dva mesiace bez akéhokoľvek súdneho rozhodnutia ktoré nadobudlo vykonateľnosť v čase umiestnenia sťažovateľa v psychiatrickom zariadení, pretože prebiehalo odvolacie konanie.

43. Súd ďalej konštatuje, že rozhodnutie ÚS SR na ktoré sa odvoláva vláda bolo prijaté 15. septembra 1993 a zostalo ako jediné v tejto oblasti práva, takže nikdy nebolo ani potvrdené ani ďalej rozvinuté. Naviac, plénum ÚS SR neuviedol toto rozhodnutie trojčlenného senátu v oficiálnej zbierke obsahujúcej dôležité rozhodnutia vytvárajúce case law ÚS SR.

44. Za týchto okolností, Súd je zajedno s Komisiou, že v predmetnom čase, prostriedok nápravy predvídaný v článku 130 ods. 3 Ústavy SR neexistoval v tej podobe, aby sa s istotou mohlo konštatovať, že vyhovuje požiadavkám článku 5 ods. 4 Dohovoru.

45. Vzhľadom na uvedené, došlo k porušeniu článku 5 ods. 4 Dohovoru.

III. Použiteľnosť článku 41 Dohovoru 

46. Článok 41 Dohovoru ustanovuje : „Ak Súd dospeje k záveru, že bol porušený Dohovor alebo jeho protokoly, a ak vnútroštátne právo dotknutej Vysokej zmluvnej strany umožňuje len čiastočnú nápravu, Súd prizná v prípade potreby poškodenej strane spravodlivé zadosťučinenie.“

A. Peňažná ujma

47. Sťažovateľ požadoval 220. 000, – Sk odvolávajúc sa najmä straty, ktoré utrpel v dôsledku výmeny bytu za menší. Tvrdil, že bol prinútený túto zmenu vykonať v záujme vyhnutia sa ďalším konfliktom so susedmi.

48. Vláda sa k tejto požiadavke nevyjadrila.

49. Súd nevidí žiadnu priamu priamu príčinnú súvislosť medzi zisteným porušením práv sťažovateľa podľa Dohovoru a nárokovanou peňažnou stratou. Preto nevidí žiadny dôvod na to, aby priznal sťažovateľovi akúkoľvek sumu v rámci tejto kapitoly.

B. Nepeňažná ujma

50. Sťažovateľ si nárokoval 25. 000 000, - Sk ako kompenzáciu za to, že trpel v dôsledku zaobchádzania zo strany slovenských orgánov, ktorému bol vystavený v súvislosti s trestným stíhaním proti jeho osobe.

51. Vláda túto čiastku považovala za prehnanú.

52. Súd zisťuje, že sťažovateľ utrpel nepeňažnú ujmu, ktorá nebola dostatočne vykompenzovaná konštatovaním porušenia jeho práv podľa Dohovoru. Po zhodnotení na porovnateľnom základe, Súd priznáva sťažovateľovi čiastku 60. 000 Sk v rámci tejto kapitoly.

C. Trovy a výdavky

53. Sťažovateľ požadoval uhradenie čiastky 53. 000, -Sk. Suma zodpovedá jeho výdavkom na poštovné, prekladom dokumentov a nákladom na cesty do Francúzska a Bulharska, ktoré podnikol v záujme obhajoby svojich práv.

54. Vláda tento nárok nekomentovala.

55. Súd nie je uspokojený s tým, že by nárokovaná suma mala byť považovaná za nevyhnutnú z hľadiska predchádzania alebo nápravy zisteného porušenia Dohovoru. Napriek tomu, sťažovateľ mal zjavne určité výdavky. Súd preto považuje za rozumné priznať čiastku čiastku 2. 000, -Sk.

D. Úrok z omeškania

56. Podľa informácií dostupných pre Súd, zákonná ročná úroková miera používaná na Slovensku k termínu prijatia tohto rozsudku je 17, 6 %.

Z týchto dôvodov, Súd jednomyseľne

1. Spája s podstatou sťažnosti predbežnú výhradu vlády,
2. Vyhlasuje, že došlo k porušeniu článku 5 ods. 4 Dohovoru,
3. Vyhlasuje

a) že dotknutý štát musí vyplatiť sťažovateľovi do troch mesiacov nasledujúce čiastky: 60. 000,- (šesťdesiattisíc) slovenských korún za nepeňažnú ujmu a 2. 000 (dvetisíc) slovenských korún za trovy a výdavky.
b) že po uplynutí vyššie uvedených troch mesiacov až do urovnania bude vyplácaný jednoduchý úrok v ročnej úrokovej miere vo výške 17, 6 %.
 4. Zamieta zostávajúce nároky sťažovateľa na spravodlivé zadosťučinenie.

Vyhotovený v angličtine, a písomné oznámený dňa 21. decembra 2000, podľa Pravidla 77 ods. 2 a 3 Rokovacieho poriadku Súdu.

Erik Fribergh, tajomník                  

                                                                              Christos Rozakis, predseda