Title: A
Author: mssr
Last saved by: spano

Príloha 1

Rozsudky 

Sťažnosť č. 43377/98
Žiačik v. SR
Rozsudok zo dňa 7. januára 2003 - porušenie

Sťažnosť bola podaná dňa 25. mája 1998, dňa 27. januára bolo vláde SR notifikované čiastočné rozhodnutie o prijateľnosti sťažnosti, v ktorom Súd vyhlásil za neprijateľnú sťažnosť týkajúcu sa sťažovateľovho prepustenia z Policajného zboru. Dňa 8. januára 2002 bolo prijaté konečné rozhodnutie o prijateľnosti, v ktorom sa Súd pripojil k obsahu námietky vlády, že nepodaním žaloby o náhradu škody v zmysle zákona 58/1969 Zb. sťažovateľ nevyhovel požiadavke vyčerpania vnútroštátnych prostriedkov a vyhlásil za prijateľnú iba sťažovateľovu námietku vo veci dĺžky konania a absencie efektívneho prostriedky nápravy.
Sťažovateľ je slovenským štátnym občanom a vo svojej sťažnosti predovšetkým namietal, že dĺžka trestného konania, vedeného proti nemu bola neprimeraná (článok 6 ods. 1 Dohovoru) a že nemal k dispozícii v tejto súvislosti efektívny prostriedok nápravy (článok 13 Dohovoru). 
Dňa 20. decembra 1996 bol sťažovateľ obvinený z trestného činu na základe toho, že bol zapletený do pokusu o predaj výbušnín. Dňa 28. mája 1997 podal krajský prokurátor v Žiline obžalobu na sťažovateľa, žalujúc ho pre dva trestné činy spoluúčasti na nelegálnej preprave výbušnín. Dňa 10. mája 2001 Krajský súd v Žiline sťažovateľa oslobodil, proti tomuto rozsudku sa prokurátor odvolal. Dňa 30. januára 2002 Najvyšší súd SR odvolanie zamietol a rozhodnutie nadobudlo právoplatnosť. 
Podľa záverov Súdu, konanie trvalo päť rokov, jeden mesiac a desať dní. Počas tejto doby bol prípad prejednávaný dvakrát súdmi na dvoch úrovniach jurisdikcie. Súd vzhľadom na kritériá ustanovené vo svojej praxi a vezmúc do úvahy všetky okolnosti prípadu zistil, že dĺžka konania nebola v súlade s požiadavkou primeranej lehoty a preto rozhodol, že článok 6 ods. 1 Dohovoru bol porušený. 
Vo vzťahu k namietanému porušeniu článku 13 Dohovoru, Súd uviedol, že vo svetle zisteného porušenia článku 6 ods. 1 Dohovoru a s ohľadom na skutočnosť, že v Slovenskej republike je od 1. januára 2002 v obdobných prípadoch dostupný opravný prostriedok nápravy podľa článku 127 Ústavy Slovenskej republiky, nie je potrebné zaoberať sa sťažovateľovou námietkou na porušenie článku 13 Dohovoru. 

Sťažnosť č. 44912/98
Kopecký v. SR
Rozsudok zo dňa 7. januára 2003 – porušenie (Veľká porota)

Sťažnosť bola podaná dňa 25. augusta 1998. Rozhodnutím zo dňa 1. februára 2001 vyhlásil Súd sťažnosť za čiastočne prijateľnú. Sťažovateľovi bola priznaná právna pomoc.
Sťažovateľ je slovenským štátnym občanom a vo svojej sťažnosti namietal, že zamietnutím jeho reštitučného nároku na majetok zosnulého otca, došlo k porušeniu jeho práva na pokojné užívanie majetku (článok 1 Protokolu č.1).
Dňa 30. septembra 1992 si sťažovateľ uplatnil nárok na skonfiškované otcove mince na základe zákona o mimosúdnych rehabilitáciách z roku 1991. Dňa 19. septembra 1995 Okresný súd Senica vyhovel návrhu a nariadil ministerstvu vnútra, aby vrátilo sťažovateľovi mince. Proti tomuto rozsudku sa ministerstvo odvolalo a dňa 27. januára 1997 Krajský súd v Bratislave zamietol žalobu sťažovateľa, pretože tento nepreukázal (ako to v ustanoveniach § 4 ods. 1, § 5 ods. 1 a § 20 ods. 1 vyžaduje zákon o mimosúdnych rehabilitáciách z roku 1991), kde sa mince nachádzali v čase, keď tento zákon nadobudol 1. apríla 1991 účinnosť. Dňa 27. januára 1998 najvyšší súd zamietol sťažovateľovo dovolanie, pričom v rozhodnutí sa stotožnil s názorom Krajského súdu. 
Sťažovateľ namietal, že v dôsledku zamietnutia jeho nároku mu bol zabránené v pokojnom užívaní majetku jeho otca. Ďalej namietal, že v dôsledku tejto skutočnosti, bol porušený článok 1 Protokolu č. 1.
Súd vo svojom rozsudku uviedol, že predmetný prípad je potrebné rozlíšiť od prípadov Malhous v. Česká republika, Gratzinger a Gratzingerová v. Česká republika alebo od prípadu Brežný a Brežný v. Slovenská republika, v ktorých Komisia aj Súd dospeli k záveru, že reštitučné nároky sťažovateľov neboli v zmysle judikatúry Súdu legitímnou nádejou, pretože sťažovatelia boli úplne od počiatku vylúčení z možnosti navrátenia majetku a bolo očividné, že buď nesplnili príslušné požiadavky alebo že ich žaloby evidentne nespadali pod príslušné právo. Vzhľadom na skutočnosť, že záver prvostupňového súdu naznačuje, že sťažovateľ mohol, aspoň na argumentovateľnom základe tvrdiť, že splnil zákonné požiadavky a že bol oprávnený na reštitúciu, Súd dospel k záveru, že sťažovateľ mal „legitímnu nádej“ na to, aby bolo jeho nároku vyhovené, čo odôvodňuje, aby bol považovaný za majetok v zmysle článku 1 Protokolu č. 1. Aj napriek skutočnosti, že rozsudok prvostupňového súdu bol zrušený, Súd uviedol, že dospieť k inému záveru by bolo vzhľadom na okolnosti prípadu príliš formalistické a urobilo by ochranu práv zaručených Dohovorom a jeho protokolmi neúčinnou a iluzórnou. Za týchto okolností a berúc do úvahy, že sťažovateľ zjavne nemal v tomto ohľade nárok na odškodnenie, dospel Súd k záveru, že sťažovateľova povinnosť preukázať, kde sa majetok nachádzal v čase, keď nadobudol účinnosť zákon o mimosúdnych rehabilitáciách z roku 1991, predstavovala pre neho neprimeranú záťaž. V súlade s týmto záverom, Súd rozhodol, že došlo k porušeniu článku 1 Protokolu č. 1.

Sťažnosť č. 41783/98
Polovka v. SR
Rozsudok zo dňa 21. januára 2003 - zmier

Sťažnosť bola podaná dňa 9. apríla 1998. Dňa 14. mája 2002, po obdržaní písomných stanovísk strán, Súd vyhlásil sťažnosť za čiastočne prijateľnú. Dňa 22. mája 2002 tajomník sekcie navrhol stranám, aby sa pokúsili dosiahnuť zmier v zmysle článku 38 ods. 1 písm. b) Dohovoru. Dňa 17. septembra 2002 a dňa 26. septembra 2002, sťažovateľ a vláda SR, v tomto poradí, predložili písomné vyhlásenia akceptujúce zmier v uvedenej veci.
Sťažovateľ je slovenský štátny občan, ktorý vo svojej sťažnosti namietal dĺžku občianskoprávnych konaní (článok 6 ods. 1 Dohovoru).
Dňa 19. marca 1993 sťažovateľ napadol na Okresnom súde v Poprade zákonnosť jeho prepustenia z práce a žiadal kompenzáciu. Dňa 17. apríla 1996 okresný súd zamietol sťažovateľov návrh, sťažovateľ sa voči tomuto rozhodnutiu odvolal. Dňa 14. októbra 1997 bol sťažovateľ predvolaný na pojednávanie pred Krajským súdom v Košiciach, ktoré bolo vytýčené na 31. októbra 1997. V tento istý deň boli sťažovateľ a jeho právny zástupca informovaní, že pojednávanie prebehlo v neprítomnosti strán a odvolanie bolo zamietnuté dňa 21. októbra 1997. Rozhodnutie mu bolo doručené dňa 2. februára 1998. V liste zo dňa 31. marca 1998 predseda Krajského súdu v Košiciach pripustil, že sťažovateľova sťažnosť na prieťahy v konaní bola čiastočne opodstatnená. Sťažovateľ podal medzičasom dňa 16. februára 1998 dovolanie na Najvyšší súd Slovenskej republiky. Ten dňa 26. mája 1998 zrušil rozsudok odvolacieho súdu z dôvodu, že sťažovateľ nebol predvolaný na pojednávanie dňa 21. októbra 1997. Dňa 15. februára 2000 Krajský súd v Košiciach potvrdil rozsudok Okresného súdu Poprad zo 17. apríla 1996. Dňa 30. marca 2000 sťažovateľ podal dovolanie na Najvyšší súd SR, ktorý zaslal dovolanie na Okresný súd Poprad na ďalšie konanie vo veci. Okresný súd vyzval sťažovateľa, aby si v lehote 15 dní zvolil právneho zástupcu, ktorý ho bude v konaní pred najvyšším súdom zastupovať. Sťažovateľ nereagoval. Dňa 22. júna 2000 Najvyšší súd SR zastavil konanie z dôvodu, že sťažovateľ nesplnil procesné podmienky na podanie dovolania.
Súd vzal na vedomie zmier, ktorý bol medzi stranami dosiahnutý a vyslovil, že tento zmier je založený na rešpektovaní ľudských práv tak, ako sú definované v Dohovore a jeho protokoloch. V tejto súvislosti bola uvedená sťažnosť vyčiarknutá zo zoznamu.

Sťažnosť č. 39050/97
Jantner v. Slovensko
Rozsudok zo dňa 4. marca 2003 - nie porušenie

Sťažnosť bola podaná dňa 17. júla 1997. Rozhodnutím zo dňa 20. novembra 2001 Súd vyhlásil sťažnosť za čiastočne prijateľnú.
Sťažovateľ bol slovenský a nemecký štátny občan. Vo svojej sťažnosti namietal, že v dôsledku zamietnutia jeho žaloby na vydanie majetku bol diskriminovaný (článok 14 Dohovoru) a bolo porušené jeho právo na pokojné užívanie majetku (článok 1 Protokolu č. 1).
Sťažovateľ v roku 1968 opustil Československo. Dňa 25. septembra 1992 sa prihlásil na trvalý pobyt v Krompachoch. Dňa 28. septembra 1992 si uplatnil reštitučný nárok na majetok svojho otca a svojho strýka podľa zákona o úprave vlastníckych vzťahov k pôde a inému poľnohospodárskemu majetku z roku 1991. Pozemkový úrad jeho nárok zamietol z dôvodu, že nespĺňal podmienku trvalého pobytu, pretože na adrese, ktorú uvádzal ako trvalý pobyt mu nebolo možné doručiť doporučený list a aj šetrenie polície preukázalo, že sa na uvedenej adrese nezdržiava. Sťažovateľ požiadal Krajský súd o preskúmanie tohto rozhodnutia. Krajský súd potvrdil rozhodnutie správneho orgánu, pričom pripomenul, že trvalý pobyt môžu mať občania iba na jednom mieste a nakoľko sťažovateľ neukončil svoj hlavný pobyt v Nemecku, jeho pobyt s poukazom na príslušnú judikatúru a prax ministerstva vnútra možno považovať len za prechodný. Najvyšší súd odmietol znovu preskúmať prípad.
Súd pripomenul, že v predmetnom prípade sa sťažovateľov nárok netýkal jeho „existujúceho majetku“ a sťažovateľ nemal status vlastníka ale len žiadateľa. Navyše v zmysle príslušného práva, tak ako bolo aplikované a interpretované vnútroštátnymi orgánmi, sťažovateľ nemal ani nárok, ktorý by bol v zmysle judikatúry Súdu legitímnou nádejou na vydanie predmetného majetku a teda nemal ani „majetok“ v zmysle článku 1 Protokolu č. 1. Súd taktiež pripomenul, že článok 1 Protokolu č. 1 nezaručuje právo na získanie majetku. K porušeniu článku 1 Protokolu č. 1 teda nedošlo. 
Vo vzťahu k porušeniu článku 14 Dohovoru Súd uviedol, že článok 14 dopĺňa ďalšie ustanovenia Dohovoru a jeho protokolov a neexistuje nezávisle a teda, ak sa namietané konanie netýkalo sťažovateľovho majetku v zmysle článku 1 Protokolu č. 1, článok 14 Dohovoru nemôže byť za konkrétnych okolností prípadu kombinovaný s týmto ustanovením. Preto nebol porušený ani článok 14 Dohovoru.

Sťažnosť č. 41784/98
A.B. v. SR
Rozsudok zo dňa 4. marca 2003 - porušenie

Sťažnosť bola podaná dňa 22. mája 1998. Rozhodnutím zo dňa 12. marca 2002 Súd vyhlásil sťažnosť za čiastočne prijateľnú.
Sťažovateľka je slovenskou štátnou občiankou a vo svojej sťažnosti namietala predovšetkým to, že jej právo na spravodlivé súdne konanie bolo porušené, pretože jej žiadosti o vymenovanie právneho zástupcu nebolo vyhovené a prípad bol rozhodnutý v jej neprítomnosti (článok 6 ods. 1 Dohovoru) a taktiež namietala, že v tejto súvislosti nemala k dispozícii efektívny prostriedok nápravy (článok 13 Dohovoru).
V roku 1983 bol sťažovateľka uznaná za čiastočne invalidnú. Dňa 4. septembra 1989 komisia sociálneho zabezpečenia Sociálnej poisťovne uznala sťažovateľku za invalidnú od 1. júla 1989. Po nadobudnutí účinnosti zákona o mimosúdnych rehabilitáciách sťažovateľka žiadala o zvýšenie invalidného dôchodku z dôvodu, že jej pracovný pomer bol ukončený v dôsledku politickej perzekúcie. Dňa 5. apríla 1993 Sociálna poisťovňa zamietla túto sťažovateľkinu sťažnosť. Dňa 21. marca 1993 Mestský súd Bratislava potvrdil rozhodnutie Sociálnej poisťovne. Dňa 26. marca 1996 Okresný súd Bratislava I nariadil právnemu nástupcovi sťažovateľkinho bývalého zamestnávateľa, aby sťažovateľke doručil osvedčenie v súlade s ustanovením § 22 ods. 1 zákona o mimosúdnych rehabilitáciách a ešte pred tým určil sťažovateľke právneho zástupcu na jej žiadosť. Dňa 18. októbra 1996 sťažovateľka opäť žiadala Sociálnu poisťovňu o úpravu jej invalidného dôchodku v súlade so zákonom o mimosúdnych rehabilitáciách. Jej žiadosť bola opätovne dňa 30. októbra 1996 zamietnutá. 
Dňa 18. novembra 1996 sťažovateľka napadla toto rozhodnutie na Mestskom súde Bratislava a taktiež žiadala, aby jej Mestský súd určil právneho zástupcu s odôvodnením, že jej postihnutie bráni zúčastňovať sa konania pred súdom osobne. Dňa 23. januára 1997 Krajský súd v Bratislave, ktorý prípad prebral od bývalého mestského súdu, predvolal sťažovateľku na pojednávanie s tým, aby si sama zvolila právneho zástupcu. Sťažovateľka opäť požiadala Krajský súd v Bratislave, aby jej určil právneho zástupcu a požiadala o odročenie konania, nakoľko podľa jej názoru, by konanie v jej neprítomnosti bolo v rozpore so základnými ľudskými právami a slobodami. Dňa 1. apríla 1997 Krajský súd v Bratislave potvrdil rozhodnutie  Sociálnej poisťovne z 30. októbra 1996. Sťažovateľka sa proti tomuto rozsudku dňa 24. apríla 1997 odvolala. Dňa 29. septembra 1997 Najvyšší súd SR potvrdil rozsudok súdu prvej inštancie. Dňa 27. novembra 1997 sťažovateľka podala dovolanie. Dňa 27. januára 1998 iný senát najvyššieho súdu odmietol dovolanie sťažovateľky, pričom preskúmal dovolanie sťažovateľky bez nariadenia pojednávania s odkazom na ustanovenie § 250s ods. 2 OSP.
Podľa záverov Súdu, ustanovenie § 250f OSP umožňovalo súdom rozhodnúť bez predchádzajúceho konania, najmä ak nebolo pochýb, že správny orgán náležite zistil skutkový stav a že spornou bola iba otázka práva. Podľa Súdu je však očividné, že v predmetnom prípade tomu tak nebolo. Prejednaním prípadu v sťažovateľkinej neprítomnosti a neprijatím uznesenia o jej žiadosti na vymenovanie právneho zástupcu, Krajský súd v Bratislave zbavil sťažovateľku možnosti prezentovať svoj prípad v súlade s podmienkami rovnosti vis-à-vis odporcovi. V dôsledku toho bol porušený článok 6 ods. 1 Dohovoru.

Sťažnosť č. 35640/97
Lešník v. SR
Rozsudok zo dňa 11. marca 2003 - nie porušenie

Sťažnosť bola podaná dňa 10. marca 1997. Sťažovateľovi bola priznaná právna pomoc. Rozhodnutím zo dňa 8. januára 2002 Súd vyhlásil sťažnosť za čiastočne prijateľnú. 
Sťažovateľ je slovenským štátnym občanom a vo svojej sťažnosti namietal, že jeho odsúdením za vyjadrenia o prokurátorovi bolo porušené jeho právo na slobodu prejavu (článok 10 Dohovoru).
Sťažovateľ podal dňa 2. decembra 1991 podal podnet na Mestskú prokuratúru v Košiciach na trestné stíhanie proti podnikateľovi H. z ČR pre podozrenie z trestného činu podvodu. Podnet preskúmali rôzne orgány, avšak trestné stíhanie sa nezačalo. Dňa 10. júna 1993 vyšetrovateľ začal trestné stíhanie voči sťažovateľovi z dôvodu podozrenia, že  mal u seba tovar ukradnutý podnikateľovi H.. Dňa 1. novembra 1993 sťažovateľ požiadal krajského prokurátora, aby zastavil trestné stíhanie, ktoré bolo voči nemu vedené. Dňa 6. decembra 1993 sťažovateľ adresoval prokurátorovi Obvodnej prokuratúry Košice I list, ktorý obsahoval “urážajúce výroky“ a v ktorom uviedol, že adresát nesie zodpovednosť za zamietnutie jeho podnetu na začatie trestného stíhania podnikateľa H. ako aj za nezákonné odpočúvanie jeho telefónu. Dňa 7. marca 1994 sťažovateľ listom generálnemu prokurátorovi oznámil, že adresát predchádzajúceho listu – prokurátor Obvodnej prokuratúry Košice I sa zneužitím právomoci dopustil trestnej činnosti. Na základe podnetu tohto prokurátora dala generálna prokuratúra súhlas na trestné stíhanie sťažovateľa z dôvodu urážky prokurátora. 
Následne bolo voči sťažovateľovi vznesené obvinenie za trestný čin útoku na verejného činiteľa v jeho vyššie uvedených listoch. V septembri 1994 noviny Necenzúrované noviny uverejnili článok tretej osoby, ktorý do detailov opisoval sťažovateľov prípad. Následne na prokuratúre sťažovateľ uviedol, že jeho zámerom nebolo uraziť predmetného prokurátora, ale ho len kritizovať. Dňa 25. apríla 1995 vydal Okresný súd v Trebišove trestný rozkaz, ktorým uznal sťažovateľa vinným z trestného činu útoku na verejného činiteľa. Sťažovateľ sa proti trestnému rozkazu odvolal, avšak iný sudca tohto okresného súdu uznal sťažovateľa vinným a odsúdil ho na trest odňatia slobody v trvaní štyroch mesiacov podmienečne. Sťažovateľ sa odvolal a dňa 24. septembra 1996 Krajský súd zamietol odvolanie sťažovateľa.
Súd uviedol, že zásah do práv sťažovateľa mal zákonný základ, sledoval legitímny cieľ ochrany povesti a práv prokurátora a bol primeraný sledovanému legitímnemu cieľu a musí byť považovaný za „nevyhnutný“ v zmysle článku 10 ods. 2 Dohovoru. Vzhľadom na uvedené Súd rozhodol, že k porušeniu článku 10 Dohovoru nedošlo.

Sťažnosť č. 44965/98
Molnárová a Kochanová v. SR
Rozsudok zo dňa 4. marca 2003 - porušenie

Sťažnosť bola podaná dňa 21. januára 1998. Dňa 9. júla 2002 Súd vyhlásil sťažnosť za čiastočne prijateľnú.
Sťažovateľky sú slovenskými štátnymi občiankami a vo svojej sťažnosti namietali predovšetkým neprimeranú dĺžku predmetného konania (článok 6 ods. 1 Dohovoru). Dňa 23. septembra 1992 sťažovateľky podali na Okresnom súde Michalovce žalobu, v ktorej žiadali náhradu za hnuteľný a nehnuteľný majetok, ktorý bol odňatý ich zosnulému otcovi. Dňa 11. októbra 1995 okresný súd žalobu zamietol. Proti tomu sa sťažovateľky dňa 15. decembra 1995 odvolali. Dňa 7. októbra 1997 Krajský súd v Košiciach potvrdil rozsudok súdu prvej inštancie. Dňa 7. januára 1998 sťažovateľky podali dovolanie, ktoré najvyšší súd dňa 21. apríla 1998 zamietol.
Dĺžka konania, ktorú posudzoval Súd, bola päť rokov, šesť mesiacov a dvadsaťosem dní. Súd vo svojom rozsudku uznal určitú zložitosť posudzovaného prípadu. Zároveň poznamenal, že žiadne veľké prieťahy nemôžu byť pričítané správaniu strán. Čo sa týka konania vnútroštátnych súdov, Súd poznamenal, že Okresný súd Michalovce nekonal v období medzi 27. aprílom 1994 a 7. marcom 1995 a okrem toho Krajský súd v Košiciach rozhodol o odvolaní až o devätnásť mesiacov po predložení spisu. Vzhľadom na uvedené Súd skonštatoval, že uvedené obdobie nečinnosti nie je možné považovať za zlúčiteľné s požiadavkou „primeranej lehoty“ a v dôsledku toho teda bol porušený článok 6 ods. 1 Dohovoru.

Sťažnosť č. 57983/00
Slovák v. SR
Rozsudok zo dňa 8. apríla 2003 - porušenie

Sťažnosť bola podaná 28. februára 2000. Dňa 14. mája 2002 bola sťažnosť notifikovaná vláde SR. V zmysle ustanovenia článku 29 ods. 3 Dohovoru sekcia rozhodla o preskúmaní prijateľnosti sťažnosti spolu s podstatou sťažnosti.
Sťažovateľ je slovenský štátny občan a vo svojej sťažnosti namietal, že dĺžka konania bola nezlúčiteľná s požiadavkou „primeranej lehoty“ (článok 6 ods. 1 Dohovoru). Sťažovateľ podal dňa 2. januára 1995 žalobu o rehabilitáciu na Mestský súd v Bratislave. Dňa 7. februára 1995 mestský súd postúpil prípad Okresnému súdu Bratislava I z dôvodu nepríslušnosti. Dňa 1. júla 1998 bol prípad pridelený inému sudcovi, ktorý začal konať dňa 16. júna 1999. Dňa 2. septembra 1999 Ústavný súd SR konštatoval, že Okresný súd Bratislava I porušil ústavné právo sťažovateľa na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov. Dňa 27. novembra 2001 tento súd zamietol žalobu sťažovateľa, ktorý sa proti tomuto rozsudku odvolal. V čase vyhlásenia rozsudku konanie nebolo právoplatne skončené.
Súd skonštatoval, že sťažovateľ vzhľadom na okolnosti prípadu nie je povinný vyčerpať prostriedok nápravy podľa článku 127 Ústavy SR a zároveň skonštatoval, že nejde o zjavne nepodloženú sťažnosť. V dôsledku toho vyhlásil sťažnosť za prijateľnú. Vo vzťahu k podstate sťažnosti Súd uviedol, že sťažovateľov prípad nebol prejednaný v primeranej lehote. V dôsledku toho došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru. 

Sťažnosť č. 62171/00
Lancz v. SR
Rozsudok zo dňa 8. apríla 2003 - zmier

Sťažnosť bola podaná dňa 29. augusta 2000. Dňa 18. júna 2002 Súd vyhlásil sťažnosť za čiastočne prijateľnú v časti týkajúcej sa dĺžky konania. Podľa ustanovení článku 29 ods. 3 Dohovoru zároveň rozhodol, že prijateľnosť sťažnosti v tejto časti bude skúmať súčasne s jej podstatou. Dňa 18. novembra 2002 a 27. januára 2003, sťažovateľ a vláda SR predložili písomné vyhlásenia, v ktorých v predmetnom prípade súhlasili s uzavretím zmieru.
Sťažovateľ je slovenský štátny občan. Vo svojej sťažnosti namietal, že dĺžka konania bola v rozpore s požiadavkou „primeranej lehoty“(článok 6 ods. 1 Dohovoru).
Dňa 19. septembra 1989 sa sťažovateľ obrátil na súd so žalobou o zaplatenie odmeny za využitie zlepšovacieho návrhu, ktorý vypracoval pre svojho zamestnávateľa. Dňa 20. februára 1990 Okresný súd Bratislava I žalobu zamietol. Dňa 26. apríla 1990 Mestský súd v Bratislave zrušil toto rozhodnutie a udelil prvostupňovému súdu pokyny, ako má postupovať pri zisťovaní relevantných skutkových okolností prípadu. Ustanovený znalec predložil znalecký posudok dňa 5. novembra 1991. Dňa 9. júna 2000 Okresný súd Bratislava I vyniesol vo veci nový rozsudok, ktorým zamietol žalobu sťažovateľa. Dňa 24. apríla 2001 Krajský súd v Bratislave potvrdil rozsudok okresného súdu.
Súd v rozsudku uviedol, že sťažnosť nie je zjavne nepodložená, ani nie je neprijateľná z iných dôvodov. Vzhľadom na dohodu dosiahnutú medzi stranami, Súd túto vzal na vedomie a rozhodol o vyčiarknutí sťažnosti zo zoznamu sťažností.

Sťažnosť č. 65640/01
Rotrekl v. SR
Rozsudok zo dňa 8. apríla 2003 - zmier

Sťažnosť bola podaná dňa 12. decembra 2000. Dňa 18. júna 2002 Súd vyhlásil sťažnosť za čiastočne prijateľnú v časti týkajúcej sa dĺžky konania. Podľa ustanovení článku 29 ods. 3 Dohovoru zároveň rozhodol, že prijateľnosť sťažnosti v tejto časti bude skúmať súčasne s jej podstatou. Dňa 7. a 9. januára 2003, vláda SR a sťažovateľ predložili písomné vyhlásenia, v ktorých v predmetnom prípade súhlasili s uzavretím zmieru.
Sťažovateľ je slovenský štátny občan. Vo svojej sťažnosti namietal, že dĺžka konania bola v rozpore s požiadavkou „primeranej lehoty“(článok 6 ods. 1 Dohovoru).
Dňa 9. apríla 1991 sa sťažovateľ obrátil na súd so žalobou proti osobe, ktorá poškodila jeho motorové vozidlo. Dňa 3. februára 1994 Okresný súd Košice-okolie čiastočne žalobe sťažovateľa vyhovel. Dňa 6. decembra 1995 Krajský súd v Banskej Bystrici zrušil rozhodnutie súdu prvého stupňa. Dňa 17. novembra 1997 Okresný súd Košice-okolie skonštatoval, že sťažovateľ vzal sčasti späť svoj návrh na začatie konania a v tejto časti konanie zastavil. V ostatnom žalobu zamietol. Dňa 3. januára 2000 sa sťažovateľ odvolal proti tomuto rozhodnutiu. Dňa 23. mája 2000 Krajský súd v Banskej Bystrici rozhodnutie prvostupňového súdu potvrdil. Dňa 27. júna 2000 sťažovateľ podal dovolanie, ktoré Najvyšší súd SR ako neprípustné zamietol.
Súd v rozsudku uviedol, že sťažnosť nie je zjavne nepodložená, ani nie je neprijateľná z iných dôvodov. Vzhľadom na dohodu dosiahnutú medzi stranami, Súd túto vzal na vedomie a rozhodol o vyčiarknutí sťažnosti zo zoznamu sťažností.

Sťažnosť č. 56452/00
Nezbeda v. SR
Rozsudok zo dňa 29. apríla 2003 - zmier

Sťažnosť bola podaná dňa 7. februára 2000, dňa 18. júna 2002 vyhlásil Súd sťažnosť za čiastočne prijateľnú a rozhodol o notifikovaní časti sťažnosti týkajúcej sa dĺžky konania a namietanej neexistencie účinného prostriedku nápravy vláde SR. Podľa ustanovení článku 29 ods. 3 Dohovoru zároveň rozhodol, že prijateľnosť sťažnosti v tejto časti bude skúmať súčasne s jej podstatou. Dňa 10. decembra a 16. decembra 2002, sťažovateľ a  vláda SR predložili písomné vyhlásenia, v ktorých v predmetnom prípade súhlasili s uzavretím zmieru.
Sťažovateľ je slovenský štátny občan. Vo svojej sťažnosti namietal, že dĺžka konania bola v rozpore s požiadavkou „primeranej lehoty“(článok 6 ods. 1 Dohovoru) a že v tejto súvislosti nemal k dispozícii účinný prostriedok nápravy (článok 13 Dohovoru).
Dňa 27. septembra 1994 sa sťažovateľ obrátil na Okresný súd Banská Bystrica so žalobou o zaplatenie poistného plnenia od Slovenskej poisťovne. Dňa 17. mája 1995 okresný súd postúpil prípad z dôvodu svojej vecnej nepríslušnosti Krajskému súdu v Banskej Bystrici. Dňa 27. februára 1998 krajský súd pripustil zmenu žaloby. Dňa 11. novembra 1998 Krajský súd v Banskej Bystrici čiastočne vyhovel žalobe sťažovateľa a vo zvyšku žalobu zamietol. Dňa 8. júna 1999 sa sťažovateľ sťažoval, že mu do tohto dátumu nebol doručený rozsudok s odôvodnením. Dňa 20. júla 1999 predseda krajského súdu pripustil, že jeho sťažnosť je opodstatnená a oznámil mu, že rozsudok mu bude doručený v najbližšej dobe, čo sa aj stalo dňa 2. augusta 1999. Proti rozsudku sa sťažovateľ aj žalovaná spoločnosť odvolali. Dňa 7. októbra 1999 sťažovateľ vzal odvolanie späť. Dňa 30. augusta 2000 najvyšší súd zastavil odvolacie konanie, pretože žalovaný odvolanie neodôvodnil.
Súd v rozsudku uviedol, že sťažnosť nie je zjavne nepodložená, ani nie je neprijateľná z iných dôvodov. Z týchto dôvodov rozhodol o prijateľnosti sťažnosti. Vzhľadom na dohodu dosiahnutú medzi stranami, Súd túto vzal na vedomie a rozhodol o vyčiarknutí sťažnosti zo zoznamu sťažností.

Sťažnosť č. 53372/99
D.K. v. SR
Rozsudok zo dňa 6. mája 2003 - porušenie

Sťažnosť bola podaná dňa 25. júla 1999, sťažovateľ požiadal o anonymnosť. Dňa 14. mája 2002 Súd rozhodol o notifikovaní sťažnosti vláde. Podľa ustanovení článku 29 ods. 3 Dohovoru zároveň rozhodol, že prijateľnosť sťažnosti v tejto časti bude skúmať súčasne s jej podstatou.
Sťažovateľ je slovenským štátnym občanom. Vo svojej sťažnosti namietal, že dĺžka konania bola nezlučiteľná s požiadavkou „primeranej lehoty“ (článok 6 ods.1 Dohovoru).
Dňa 15. januára 1996 sťažovateľ podal na Okresný súd Košice I žalobu na ochranu osobnosti. Dňa 9. januára 1997 okresný súd žalobu zamietol. Dňa 7. marca 1997 sa sťažovateľ odvolal. Zároveň žiadal o oslobodenie od súdnych poplatkov, pričom túto žiadosť okresný súd zamietol. Sťažovateľ sa proti tomu odvolal. Spis aj obe odvolania boli zaslané Krajskému súdu v Košiciach dňa 9. septembra 1997. Vzhľadom na skutočnosť, že brat sťažovateľa bol sudcom Krajského súdu v Košiciach, najvyšší súd prikázal vec Krajskému súdu v Prešove. Dňa 11. februára 1998 najvyšší súd vylúčil sudcu Krajského súdu v Prešove na jeho vlastnú žiadosť. Dňa 26. februára bola vec pridelená inému sudcovi. V marci a máji 1998 žiadal krajský súd Okresný súd Košice I o zaslanie rozsudku a spisu týkajúceho sa inej veci, v ktorej bol sťažovateľ žalobcom. Dňa 20. januára 1999 sťažovateľ požiadal o čiastočné späťvzatie návrhu – zníženie výšky náhrady nemajetkovej ujmy. Dňa 16. marca 1999 krajský súd vyhovel požiadavke sťažovateľa a zastavil konanie vo veci príslušnej časti žaloby. V ten istý deň zostávajúcu časť návrhu zrušil a vec vrátil prvostupňovému súdu na ďalšie konanie. 
Dňa 13. októbra 1999 ústavný súd zistil, že Krajský súd v Prešove porušil ústavné právo sťažovateľa na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov, pričom konštatoval nečinnosť medzi 18. májom 1998 a 16. marcom 1999. Dňa 9. februára 2000 sťažovateľ podal nový podnet na ústavný súd, v ktorom namietal prieťahy v konaní pred Okresným súdom Košice I. Dňa 28. júna 2000 ústavný súd prijal uznesenie, v ktorom dospel k záveru, že vyššie uvedený nález ústavného súdu z 13. októbra 1999 pokrýva celú dĺžku konania na všeobecných súdoch k dátumu jeho vynesenia. V nasledujúcom období medzi 13. októbrom 1999 a 28. júnom 2000 ústavný súd nezistil prieťahy. Medzitým Okresný súd Košice I zamietol dňa 30. marca žalobu sťažovateľa. Sťažovateľ sa proti tomu odvolal. Dňa 14. júla 2000 bolo sťažovateľovi oznámené, že konanie týkajúce sa jeho žaloby bolo prerušené, nakoľko bol na majetok žalovaného vyhlásený konkurz. Sťažovateľ požiadal o pokračovanie v konaní. Podľa listu z 28. októbra 2002 podpísaného predsedom Okresného súdu Košice I sa vec od 17. septembra 2002 nachádza na Krajskom súde v Prešove. Dňa 22. októbra 2002 sťažovateľ podal sťažnosť podľa článku 127 Ústavy SR na prieťahy v konaní. Konanie do dňa vynesenia rozsudku Súdu nebolo právoplatne skončené.
Súd vo svojom rozhodnutí vyhlásil sťažnosť za prijateľnú. Celková posudzovaná doba je podľa Súdu sedem rokov a viac ako dva mesiace. Vzhľadom na túto skutočnosť Súd poznamenal, že sťažovateľova vec nebola prejednaná v primeranej lehote a rozhodol, že článok 6 ods.1 Dohovoru bol porušený.

Sťažnosť č. 54822/00
Micovčin v. SR
Rozsudok zo dňa 27. mája 2003 - zmier

Sťažnosť bola podaná dňa 12. novembra 1999 a dňa 18. júna 2002 Súd rozhodol o notifikovaní sťažnosti vláde. Podľa ustanovení článku 29 ods. 3 Dohovoru zároveň rozhodol, že prijateľnosť sťažnosti v tejto časti bude skúmať súčasne s jej podstatou. Dňa 14. a 26. februára 2002, vláda SR a  sťažovateľ predložili písomné vyhlásenia, v ktorých v predmetnom prípade súhlasili s uzavretím zmieru.
Sťažovateľ je slovenským štátnym občanom a vo svojej sťažnosti namietala, že dĺžka konania bola nezlúčiteľná s požiadavkou „primeranej lehoty“ (článok 6 ods. 1 Dohovoru).
Dňa 22. februára 1989 sťažovateľ podal žalobu o náhradu škody na Okresný súd Košice I v súvislosti s ublížením na zdraví inou osobou. Znalecký posudok bol predložený dňa 24. februára 1990. Dňa 22. marca 1991 sťažovateľ žiadal, aby bol vyhotovený ďalší znalecký posudok. Druhý znalec bol vymenovaný v roku 1991. Dňa 7. februára 1994 znalec vrátil spis okresnému súdu s tým, že sa sťažovateľ nedostavil na vyšetrenie. Súd požiadal znalca o nový znalecký posudok 21. júna 1995. Znalec vrátil spis 29. apríla 1997 bez vypracovania znaleckého posudku. Dňa 9. júna 1999 súd udelil znalcovi poriadkovú pokutu. Dňa 16. februára 1998 Ústavný súd SR zistil porušenie sťažovateľovho ústavného práva na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov. Dňa 7. septembra 1998 sťažovateľ rozšíril žalobný návrh. Dňa 25. septembra 1998 Okresný súd Košice I priznal sťažovateľovi náhradu škody v zmysle pôvodného návrhu a návrh na rozšírenie zamietol. Sťažovateľ aj odporca sa odvolali. Dňa 25. mája 2000 Krajský súd v Košiciach potvrdil rozsudok prvostupňového súdu.
Súd v rozsudku uviedol, že sťažnosť nie je zjavne nepodložená, ani nie je neprijateľná z iných dôvodov. Z týchto dôvodov rozhodol o prijateľnosti sťažnosti. Vzhľadom na dohodu dosiahnutú medzi stranami, Súd túto vzal na vedomie a rozhodol o vyčiarknutí sťažnosti zo zoznamu sťažností.

Sťažnosť č. 62191/00
Sisák v. SR
Rozsudok zo dňa 27. mája 2003 - zmier

Sťažnosť bola podaná dňa 14. septembra 1999 a dňa 18. júna 2002 Súd rozhodol o notifikovaní sťažnosti vláde. Podľa ustanovení článku 29 ods. 3 Dohovoru zároveň rozhodol, že prijateľnosť sťažnosti v tejto časti bude skúmať súčasne s jej podstatou. Dňa 9. januára  a 14. februára 2003, vláda SR a  sťažovateľ predložili písomné vyhlásenia, v ktorých v predmetnom prípade súhlasili s uzavretím zmieru.
Sťažovateľ je slovenským štátnym občanom a vo svojej sťažnosti namietala, že dĺžka konania bola nezlúčiteľná s požiadavkou „primeranej lehoty“ (článok 6 ods. 1 Dohovoru).
Dňa 23. mája 1988 sťažovateľ podal na Okresný súd Košice I žalobu o náhradu škody od viacerých osôb na základe toho, že jeho dom bol poškodený pri dopravnej nehode. Dňa 3. novembra 1993 Okresný súd Košice I čiastočne vyhovel návrhu sťažovateľa. Sťažovateľ a jeden z odporcov sa odvolali. Vec bola predložená odvolaciemu súdu dňa 27. februára 1995. Dňa 24. augusta 1995 Krajský súd v Košiciach zrušil časť rozsudku prvostupňového súdu a prikázal mu vykonať ďalšie dokazovanie. Okresný súd nariadil znalcovi vypracovať znalecký posudok. Rozhodnutím zo dňa 2. decembra 1996 okresný súd rozhodol o potrebe vypracovania ďalšieho znaleckého posudku, ktorý znalec predložil 31. decembra 1997. Sťažovateľ vzniesol námietku zaujatosti ako voči znalcovi tak aj voči sudcovi okresného súdu. Medzi 12. januárom 1998 a 12. marcom 1998 bola vec postúpená krajskému súdu, ktorý námietke vyhovel a vylúčil sudcu okresného súdu. Dňa 23. júla 1998 okresný súd vyzval strany, aby sa vyjadrili k znaleckému posudku. Následne bol prípad štyrikrát odročený a dňa 20. júla 1999 okresný súd vymenoval znalca, ktorý predložil znalecký posudok dňa 17. septembra 1999. Dňa 24. októbra 2000 Ústavný súd SR zistil porušenie sťažovateľovho ústavného práva na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov. Dňa 15. januára 2001 Okresný súd Košice I vyniesol druhý rozsudok, ktorý nadobudol právoplatnosť 11. mája 2001.
Súd v rozsudku uviedol, že sťažnosť nie je zjavne nepodložená, ani nie je neprijateľná z iných dôvodov. Z týchto dôvodov rozhodol o prijateľnosti sťažnosti. Vzhľadom na dohodu dosiahnutú medzi stranami, Súd túto vzal na vedomie a rozhodol o vyčiarknutí sťažnosti zo zoznamu sťažností.

Sťažnosť č. 63999/00
Rusnáková v. SR
Rozsudok zo dňa 27. mája 2003 - zmier

Sťažnosť bola podaná dňa 26. novembra 2000 a dňa 18. júna 2002 Súd rozhodol o notifikovaní sťažnosti vláde. Podľa ustanovení článku 29 ods. 3 Dohovoru zároveň rozhodol, že prijateľnosť sťažnosti v tejto časti bude skúmať súčasne s jej podstatou. Dňa 14. a 18. februára 2003, sťažovateľ a  vláda SR predložili písomné vyhlásenia, v ktorých v predmetnom prípade súhlasili s uzavretím zmieru.
Sťažovateľka je slovenskou štátnou občiankou a vo svojej sťažnosti namietala, že dĺžka konania bola nezlúčiteľná s požiadavkou „primeranej lehoty“ (článok 6 ods. 1 Dohovoru).
Dňa 24. februára 1999 sťažovateľka podala návrh na Okresný súd Prešov, v ktorom žiadala zvýšenie výživného pre dve maloleté deti. Prvé pojednávania vo veci bolo stanovené na 24. mája 2000. Dňa 1. júna 2000 Ústavný súd SR zistil, že Okresný súd Prešov porušil ústavné právo sťažovateľky na prejednanie veci v primeranej lehote. Dňa 8. novembra 2000 okresný súd zvýšil výživné so spätným účinkom. Sťažovateľka sa odvolala, pretože podľa nej mala byť priznaná suma vyššia. Dňa 31. mája 2001 Krajský súd v Prešove vyniesol rozsudok, v ktorom zvýšil sumu výživného.
Súd v rozsudku uviedol, že sťažnosť nie je zjavne nepodložená, ani nie je neprijateľná z iných dôvodov. Z týchto dôvodov rozhodol o prijateľnosti sťažnosti. Vzhľadom na dohodu dosiahnutú medzi stranami, Súd túto vzal na vedomie a rozhodol o vyčiarknutí sťažnosti zo zoznamu sťažností.

Sťažnosť č. 65567/01
Piskura v. SR
Rozsudok zo dňa 27. mája 2003 - porušenie

Sťažnosť bola podaná dňa 20. novembra 2000 a dňa 14. mája 2002 Súd rozhodol o notifikovaní sťažnosti vláde. Podľa ustanovení článku 29 ods. 3 Dohovoru zároveň rozhodol, že prijateľnosť sťažnosti v tejto časti bude skúmať súčasne s jej podstatou. 
Sťažovateľ je slovenským štátnym občanom a vo svojej sťažnosti namietala, že dĺžka konania bola nezlúčiteľná s požiadavkou „primeranej lehoty“ (článok 6 ods. 1 Dohovoru) a že v tejto súvislosti nemal k dispozícii účinný vnútroštátny prostriedok nápravy (článok 13 Dohovoru).
Sťažovateľ podal dňa 29. decembra 1994 na Okresný súd Prešov žalobu o náhradu mzdy. Dňa 10. mája 1995 okresný súd vyniesol medzitýmny rozsudok, v ktorom uznal, že odporca dlhuje sťažovateľovi mzdu. Dňa 19. júna 1995 sa odporca odvolal. Dňa 22. augusta 1995 bol spis postúpený Krajskému súdu v Košiciach. Dňa 29. marca 1996 krajský súd rozsudok z dňa 10. mája zrušil. Dňa 9. januára 1997 bola vec pridelená inému sudcovi. Dňa 9. júna 1997 bola vec predložená Krajskému súdu v Prešove na rozhodnutie o odvolaní jedného z odporcov voči trovám konania. Krajský súd rozhodol o odvolaní 27. júna 1997 a vec bola vrátená súdu 7. októbra 1997. V roku 1998 sa uskutočnilo niekoľko pojednávaní, na jednom z nich požiadal odporca o vykonanie ďalších dôkazov. Po ich vykonaní dňa 3. februára 1999 okresný súd návrh sťažovateľa zamietol. Dňa 19.marca 1999 sa sťažovateľ odvolal. Vec bol zaslaná Krajskému súdu v Prešove dňa 27. apríla 1999. Dňa 20. decembra 1999 odvolací súd zrušil prvostupňový rozsudok a vrátil dňa 10. januára 2000 spis okresnému súdu. Dňa 20. marca 2000, 10. mája 2000 a dňa 1. júna 2000 okresný súd nariadil znalkyni, aby do 15 dní predložila znalecký posudok. Znalkyňa požiadala súd o spresnenie úloh. Po urgenciách dňa 11. marca 2001 znalkyňa požiadala odporcu, aby jej poskytol ďalšie podklady. Odporca tak urobil 26. júna 2001. Znalecký posudok bol súdu predložený 12. júla 2001. Dňa 24. októbra 2001 sťažovateľ požiadal súd, aby bolo vykonané kontrolné znalecké dokazovanie. Dňa 28. februára 2002 ústavný súd zistil, že Okresný súd Prešov porušil ústavné právo sťažovateľa na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov. V rozsudku zo dňa 18. septembra 2002, okresný súd uložil odporcovi povinnosť uhradiť sťažovateľovi mzdu za obdobie od 14. novembra 1992 do 30. septembra 2002. Odporca sa proti tomu odvolal a toto konanie nie je dosiať právoplatne skončené.
Podľa záverov Súdu, obdobie ktoré bolo treba posúdiť predstavuje osem rokov a viac ako štyri mesiace. Súd uviedol, že sťažnosť nie je zjavne nepodložená a ani nie je neprijateľná z iných dôvodov. Vzhľadom na túto skutočnosť ju vyhlásil za prijateľnú. Súd pri preskúmavaní podstaty sťažnosti dospel k záveru, že obdobie ôsmich rokov a viac ako štyroch mesiacov nemôže za daných okolností prípadu vyhovovať požiadavke „primeranosti lehoty“ a v dôsledku toho došlo k porušeniu článku 6 ods.1 Dohovoru. Vo vzťahu k článku 13 Dohovoru Súd uviedol, že na Slovensku už existuje nový prostriedok nápravy podľa článku 127 Ústavy Slovenskej republiky a z toho dôvodu nie je potrebné posudzovať sťažovateľovu sťažnosť na porušenie článku 13 Dohovoru.

Sťažnosť č. 57985/00
Slovák v. SR
Rozsudok zo dňa 3. júna 2003 - zmier

Sťažnosť bola podaná dňa 2. marca 2000 a dňa 14. mája 2002 Súd rozhodol o notifikovaní sťažnosti vláde. Podľa ustanovení článku 29 ods. 3 Dohovoru zároveň rozhodol, že prijateľnosť sťažnosti v tejto časti bude skúmať súčasne s jej podstatou. Dňa 26. februára a 5. marca 2003, vláda SR a  sťažovateľ predložili písomné vyhlásenia, v ktorých v predmetnom prípade súhlasili s uzavretím zmieru.
Sťažovateľ je slovenským štátnym občanom a vo svojej sťažnosti namietal, že dĺžka konania bola nezlučiteľná s požiadavkou „primeranej lehoty“ (článok 6 ods.1 Dohovoru)
Dňa 2. januára 1995 podal sťažovateľ žalobu o rehabilitáciu na Mestský súd Bratislava. Tvrdil, že bol prenasledovaný z politických dôvodov medzi rokmi 1972 a 1973 a v tejto súvislosti žiadal náhradu. Dňa 6. februára 1995 mestský súd rozhodol o vecnej príslušnosti Okresného súdu Bratislava I a prípad mu postúpil. Dňa 11. marca 1996 okresný súd zastavil konanie z toho dôvodu, že sťažovateľ nedoplnil svoju žalobu o odôvodnenie. Dňa 26. júna 1996 Mestský súd v Bratislave zrušil rozhodnutie okresného súdu z 11. marca 1996. V roku 1997 okresný súd zamietol sťažovateľovu žiadosť o oslobodenie od súdnych poplatkov. Dňa 28. augusta 1997 Krajský súd v Bratislave potvrdil jeho rozhodnutie. Medzi 24. septembrom 1997 a 30. októbrom 1998 Okresný súd Bratislave I vykonal niekoľko procesných úkonov. Prvé pojednávanie bolo určené na 25. marca 1999. Pojednávanie bolo odročené z dôvodu sťažovateľovej neprítomnosti. Dňa 2. septembra 1999 Ústavný súd SR zistil, že Okresný súd Bratislava I porušil ústavné právo sťažovateľa na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov.
Súd v rozsudku uviedol, že sťažnosť nie je zjavne nepodložená, ani nie je neprijateľná z iných dôvodov. Z týchto dôvodov rozhodol o prijateľnosti sťažnosti. Vzhľadom na dohodu dosiahnutú medzi stranami, Súd túto vzal na vedomie a rozhodol o vyčiarknutí sťažnosti zo zoznamu sťažností.

Sťažnosť č. 53376/99
Beňačková v. SR
Rozsudok zo dňa 17. júna 2003 - porušenie

Sťažnosť bola podaná dňa 16. novembra 1999. Dňa 14. mája 2002 Súd rozhodol o notifikovaní sťažnosti vláde a zároveň rozhodol, že v zmysle ustanovenia článku 29 ods. 3 Dohovoru, spolu s prijateľnosťou preskúma aj podstatu sťažnosti.
Sťažovateľka je slovenskou štátnou občiankou a vo svojej sťažnosti namietala, že dĺžka konania bola nezlučiteľná s požiadavkou „primeranej lehoty“ (článok 6 ods.1 Dohovoru) a že v tejto súvislosti nemala k dispozícii účinný prostriedok nápravy (článok 13 Dohovoru).
Dňa 3. mája 1991 sťažovateľka podala žalobu o náhradu škody za pracovný úraz na Okresný súd Bratislava I. Dňa 9. septembra 1993 okresný súd zamietol jej žalobu, sťažovateľka sa odvolala dňa 1. októbra 1993. Dňa 31. augusta 1994 Mestský súd v Bratislave zrušil rozsudok súdu prvého stupňa. Dňa 31. októbra 1996 sťažovateľka rozšírila svoju návrh o žalobu na ochranu osobnosti. Dňa 31. júla 1998 Okresný súd Bratislava I nariadil vypracovanie znaleckého posudku. Sťažovateľka podala podnet podľa článku 130 ods. 3 Ústavy SR, v ktorom namietala dĺžku konania. Dňa 22. septembra 1999 ústavný súd skonštatoval, že Okresný súd Bratislava I porušil ústavné právo sťažovateľky na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov. Dňa 18. decembra 2000 Okresný súd Bratislava I nariadil vypracovanie znaleckého posudku. Následne sťažovateľka neúspešne uplatnila námietku zaujatosti voči prejednávajúcemu sudcovi okresného súdu. Dňa 4. marca 2003 okresný súd vyzval strany na predloženie ďalších informácií. Ku dňu vyhlásenia rozsudku konanie nebolo právoplatne skončené.
Podľa záverov Súdu, obdobie ktoré bolo treba posúdiť predstavuje jedenásť rokov a viac ako dva mesiace. Súd uviedol, že sťažnosť nie je zjavne nepodložená a ani nie je neprijateľná z iných dôvodov. Vzhľadom na túto skutočnosť ju vyhlásil za prijateľnú. Súd pri preskúmavaní podstaty sťažnosti dospel k záveru, že obdobie jedenástich rokov a viac ako dvoch mesiacov nemôže za daných okolností prípadu vyhovovať požiadavke „primeranosti lehoty“ a v dôsledku toho došlo k porušeniu článku 6 ods.1 Dohovoru. Vo vzťahu k článku 13 Dohovoru Súd uviedol, že na Slovensku už existuje nový prostriedok nápravy podľa článku 127 Ústavy Slovenskej republiky a z toho dôvodu nie je potrebné posudzovať sťažovateľovu sťažnosť na porušenie článku 13 Dohovoru.

Sťažnosť č. 54996/00
Chovančík v. SR
Rozsudok zo dňa 17. júna 2003 - porušenie

Sťažnosť bola podaní dňa 17. januára 2000 a dňa 14. mája 2002 Súd rozhodol o notifikovaní sťažnosti vláde. Zároveň rozhodol, že v zmysle ustanovenia článku 29 ods. 3 Dohovoru, spolu s prijateľnosťou preskúma aj podstatu sťažnosti.
Sťažovateľ je slovenským štátnym občanom. Vo svojej sťažnosti adresovanej Súdu namietal, že dĺžka konania bola nezlúčiteľná s požiadavkou „primeranej lehoty“ (článok 6 ods. 1 Dohovoru). 
Dňa 8. februára 1977 sa na bývalom Mestskom súde v Košiciach začalo konanie o určenie otcovstva, ktorého účastníkom je aj sťažovateľ. Dňa 30. novembra 1988 Krajský súd v Košiciach zrušil rozsudok prvostupňového súdu z 15. septembra 1987. Okresný súd Košice II, ktorý bol príslušný konať mal problémy so získavaním dôkazov a to najmä preto, že osoba, ktorá bola označená za otca sťažovateľa, bol občanom Belgicka a odmietala spolupracovať so súdom. Dňa 22. septembra 1995 ústavný súd v konaní o podnete podľa článku 130 ods. 3 Ústavy SR rozhodol, že Okresný súd Košice II porušil ústavné právo sťažovateľa na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov. Dňa 16. januára 1996 Okresný súd Košice II žalobu zamietol. Dňa 6. mája 1997 Krajský súd v Košiciach zrušil rozsudok a vrátil vec prvostupňovému súdu. Dňa 16. júna 2000 Okresný súd Košice II vyniesol nový rozsudok vo veci, ktorým žalobu zamietol. Dňa 17. júla 2000 sa sťažovateľ odvolal. Dňa 16. augusta 2002 Krajský súd rozsudok súdu prvého stupňa zmenil a rozhodol, že odporca je otcom sťažovateľa. Dňa 5. novembra 2002 odporca podal odvolanie. Konanie nie je stále právoplatne skončené.
Súd pri preskúmavaní sťažnosti uviedol, že dĺžku konania je možné posudzovať až od 18. marca 1992, t.j. odo dňa ratifikácie Dohovoru Českou a Slovenskou federatívnou republikou. Napriek tomu posudzované obdobie je jedenásť rokov a viac ako dva mesiace. Súd uviedol, že sťažnosť nie je zjavne nepodložená a ani nie je neprijateľná z iných dôvodov. Vzhľadom na túto skutočnosť ju vyhlásil za prijateľnú. Súd pri preskúmavaní podstaty sťažnosti dospel k záveru, že vyššie uvedené obdobie nemôže za daných okolností prípadu vyhovovať požiadavke „primeranosti lehoty“ a v dôsledku toho došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru.  

Sťažnosť č. 60231/00
Klimek v. SR
Rozsudok zo dňa 17. júna 2003 - porušenie

Sťažnosť bola podaná 14. júna 2000 a dňa 14. mája 2002 Súd rozhodol o oznámení sťažnosti vláde. Zároveň rozhodol, že v zmysle ustanovenia článku 29 ods. 3 Dohovoru, spolu s prijateľnosťou preskúma aj podstatu sťažnosti.
Sťažovateľ je slovenským štátnym občanom a vo svojej sťažnosti namietal, že dĺžka konania bola nezlúčiteľná s požiadavkou „primeranej lehoty“ (článok 6 ods. 1 Dohovoru). 
	Dňa 5. januára 1994 sa sťažovateľ obrátil na Okresný súd Bratislava III so žalobou o neplatnosť skončenia pracovného pomeru. Dňa 2. septembra 1999 ústavný súd zistil, že Okresný súd Bratislava III porušil ústavné právo sťažovateľa na prerokovanie veci v primeranej lehote. Vo svojom náleze ústavný súd konštatoval najmä to, že vec bola dvanásťkrát odročená pre nekompletnosť senátu. Dňa 6. októbra 1999 okresný súd rozhodol, že skončenie pracovného pomeru bolo neplatné. Rozsudok bol sťažovateľovi doručený 14. marca 2000. Dňa 17. marca 2000 sa žalovaná spoločnosť proti rozsudku odvolala. Dňa 4. októbra 2000 Krajský súd v Bratislave zrušil rozsudok súdu prvého stupňa v časti týkajúcej sa náhrady mzdy a náhrady trov konania. Vo zvyšku prvostupňový rozsudok potvrdil. Konanie týkajúce sa nerozhodnutej časti sťažovateľovej žaloby do dňa vyhlásenia rozsudku nebolo právoplatne skončené.
Podľa záverov Súdu, obdobie ktoré bolo treba posúdiť predstavuje deväť rokov a viac ako štyri mesiace. Súd uviedol, že sťažnosť nie je zjavne nepodložená a ani nie je neprijateľná z iných dôvodov. Vzhľadom na túto skutočnosť ju vyhlásil za prijateľnú. Súd pri preskúmavaní podstaty sťažnosti dospel k záveru, že vyššie uvedené obdobie nemôže za daných okolností prípadu vyhovovať požiadavke „primeranosti lehoty“ a v dôsledku toho došlo k porušeniu článku 6 ods.1 Dohovoru.  

Sťažnosť č. 72022/01
Bóna v. SR
Rozsudok zo dňa 17. júna 2003  - porušenie

Sťažnosť bola podaná dňa 3. apríla 2001 a dňa 18. júna 2002 Súd rozhodol o notifikovaní sťažnosti vláde SR. Zároveň rozhodol, že v zmysle ustanovenia článku 29 ods. 3 Dohovoru, spolu s prijateľnosťou preskúma aj podstatu sťažnosti.
Sťažovateľ je slovenským štátnym občanom a vo svojej sťažnosti namietal, že dĺžka konania bola nezlučiteľná s požiadavkou „primeranej lehoty“ (článok 6 ods.1 Dohovoru)
Dňa 29. novembra 1996 sa sťažovateľ obrátil na Okresný súd Košice I s návrhom na rozvod manželstva a zverenie detí do jeho výchovy. Dňa 29. apríla 1998 okresný súd vyzval sťažovateľa, aby predložil súdu potvrdenie o poslednom spoločnom bydlisku s manželkou. Toto predložil 15. mája 1998. Dňa 9. novembra sťažovateľova manželka požiadala súd, aby vo veci konal, pretože situácia v rodine vplývala na deti pochádzajúce z manželstva. Dňa 25. novembra 1999 Okresný súd Košice I postúpil prípad z dôvodov príslušnosti Okresnému súdu Košice II. Dňa 14. februára 2000 Krajský súd v Košiciach rozhodol, že miestne príslušný na konanie je Okresný súd Košice I. Dňa 5. septembra 2000 Okresný súd Košice I ustanovil maloletým deťom v konaní o rozvode opatrovníka. Dňa 4. októbra 2000 okresný súd vyzval sťažovateľovho zamestnávateľa, aby mu poskytol informácie o sťažovateľovom zárobku. Dňa 2. novembra 2000 Okresný súd Košice I vypočul strany a vyniesol rozsudok, ktorým rozviedol manželstvo sťažovateľa a jeho manželky. Súd okrem toho, zveril deti do výchovy matke, rozhodol o výške výživného a upravil styk detí so sťažovateľom. Rozsudok nadobudol právoplatnosť dňa 31. januára 2001.
Podľa záverov Súdu, obdobie ktoré bolo treba posúdiť predstavuje tri roky, jedenásť mesiacov a tri dni. Súd uviedol, že sťažnosť nie je zjavne nepodložená a ani nie je neprijateľná z iných dôvodov. Vzhľadom na túto skutočnosť ju vyhlásil za prijateľnú. Súd pri preskúmavaní podstaty sťažnosti dospel k záveru, že obdobie troch rokov, jedenástich mesiacov a troch dní nemôže za daných okolností prípadu vyhovovať požiadavke „primeranosti lehoty“ a v dôsledku toho došlo k porušeniu článku 6 ods.1 Dohovoru.
Sťažnosť č. 69145/01
Sika v. SR
Rozsudok zo dňa 24. júna 2003 - porušenie

Sťažnosť bola podaná dňa 25. februára 2001 a dňa 18. júna 2002 Súd rozhodol o oznámení sťažnosti vláde. Zároveň rozhodol, že v zmysle ustanovenia článku 29 ods. 3 Dohovoru, spolu s prijateľnosťou preskúma aj podstatu sťažnosti.
Sťažovateľ je slovenský štátny občan, ktorý dĺžka konania bola nezlúčiteľná s požiadavkou „primeranej lehoty“ (článok 6 ods. 1 Dohovoru).
Dňa 15. októbra 1993 sťažovateľ podal na Okresnom súde Zvolen žalobu na náhradu škody voči odporcovi - spoločnosti, ktorá nesplnila svoj zmluvný záväzok. Dňa 12. novembra 1993 okresný súd vydal platobný rozkaz, ktorý vyhovel sťažovateľovej žalobe. Dňa 29. novembra 1993 sa odporca odvolal voči platobnému rozkazu. Dňa 12. mája 1994 sťažovateľ navrhol zmenu petitu žaloby – žiadal o zvýšenie žalovanej sumy. Dňa 8. augusta 1994 okresný súd uznesením pripustil rozšírenie žaloby. Dňa 27. septembra 1994 okresný súd zastavil konanie v časti týkajúcej sa sumy, o ktorú bola žaloba rozšírená z dôvodu, že sťažovateľ nedoplatil súdny poplatok. Následne sudca, ktorý mal vec pridelenú odišiel z justície. Sťažovateľ vec urgoval a na dňa 23. júna 1995 bolo vytýčené pojednávanie. Po vykonaní niekoľkých procesných úkonov súdu sťažovateľ žiadal súd o vynesenie rozsudku. 
Dňa 4. marca 1996 Okresný súd Zvolen vyhovel návrhu sťažovateľa. Dňa 28. mája 1996 podal žalovaný proti rozsudku odvolanie. Dňa 19. júna 1996 spis bol doručený Krajskému súdu v Banskej Bystrici. Po niekoľkých žiadostiach o informácii o stave veci bolo dňa 11. júna 1997 sťažovateľovi oznámené, že vec nebola dovtedy prejednaná v dôsledku značného nápadu vecí. Dňa 9. septembra 1998 Krajský súd v Banskej Bystrici zrušil rozhodnutie prvostupňového súdu a vec mu vrátil na ďalšie konanie s pokynom, v akom smere má doplniť dokazovanie. Dňa 23. novembra 1998 sťažovateľ na základe predchádzajúcej výzvy informoval súd, ktorá ďalšie dôkazy navrhuje vykonať. Zároveň žiadal o rozšírenie žaloby. Po pripustení tohto návrhu, sťažovateľ sa odvolal proti uzneseniu o doplatku súdneho poplatku a zároveň požiadal o oslobodenie od zaplatenia súdnych poplatkov.  Po výzve na odôvodnenie tejto žiadosti bolo vytýčených niekoľko pojednávaní. Sťažovateľ žiadosť odôvodnil až 17. decembra 1999 a následne bol oslobodený od súdnych poplatkov. Dňa 10. mája 2000 Okresný súd Zvolen sťažovateľov návrh zamietol. Dňa 7. augusta 2000 sa sťažovateľ proti rozsudku odvolal. Dňa 27. septembra 2000 predseda súdu vec pridelil inému sudcovi, pretože sudkyňa rozhodujúca vo veci odišla na stáž na iný súd. 
Dňa 24. novembra 2000 bol spis predložený Krajskému súdu v Banskej Bystrici, ktorý dňa 19. decembra 2000 potvrdil rozsudok súdu prvého stupňa. Dňa 20. februára 2001 predseda Okresného súdu Zvolen pripustil, že celková dĺžka konania bola spôsobená aj nekonaním súdu a že sťažovateľova sťažnosť bola v tomto ohľade odôvodnená.
Súd pri preskúmavaní sťažnosti uviedol, že posudzované obdobie je sedem rokov a viac ako dva mesiace. Súd uviedol, že sťažnosť nie je zjavne nepodložená a ani nie je neprijateľná z iných dôvodov. Vzhľadom na túto skutočnosť ju vyhlásil za prijateľnú. Súd pri preskúmavaní podstaty sťažnosti dospel k záveru, že vyššie uvedené obdobie nemôže za daných okolností prípadu vyhovovať požiadavke „primeranosti lehoty“ a v dôsledku toho došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru.  

Sťažnosť č. 51559/99
Jamriška v. SR
Rozsudok zo dňa 14. októbra 2003 - porušenie

Sťažnosť bola podaná dňa 14. januára 1999. Dňa 18. júna 2002 Súd rozhodol o oznámení sťažnosti vláde. Zároveň rozhodol, že v zmysle ustanovenia článku 29 ods. 3 Dohovoru, spolu s prijateľnosťou preskúma aj podstatu sťažnosti.
Sťažovateľ je slovenský štátny občan a vo svojej sťažnosti namietal, že dĺžka konania bola nezlúčiteľná s požiadavkou „primeranej lehoty“ (článok 6 ods. 1 Dohovoru).
Dňa 21. novembra 1989 sťažovateľ podal návrh na určenie autorstva k zlepšovaciemu návrhu, požadoval ochranu svojho duševného vlastníctva. Dňa 14. februára 1990 sťažovateľ zmenil svoj návrh v tom, že požadoval určenie práva prednosti k zlepšovaciemu návrhu a vyplatenie odmeny k nemu. Dňa 21. januára 1991 okresný súd po preskúmaní dvoch vypracovaných znaleckých posudkov zamietol sťažovateľov návrh. Dňa 20. marca 1991 Krajský súd v Bratislave zrušil toto rozhodnutie z dôvodu nedostatočného zistenia skutkového stavu a nesprávneho postupu pri znaleckom dokazovaní. Dňa 5. decembra 1991 okresný súd vymenoval nového súdneho znalca. Ten vzhľadom na svoju veľkú pracovnú vyťaženosť predložil vypracovaný znalecký posudok až 23. novembra 1992. Dňa 23. mája 1994 okresný súd vymenoval nového znalca, nakoľko predchádzajúci zomrel. Dňa 25. januára Okresný súd Topoľčany vyniesol medzitýmny rozsudok s odkazom na dva znalecké posudky a určil právo prednosti zlepšovacieho návrhu sťažovateľa. Žalovaný sa dňa 6. marca 1995 odvolal a dňa 13. júla 1995 Krajský súd – pobočka Nitra zrušil rozsudok súdu prvej inštancie. Dňa 26. októbra 1995 okresný súd vypočul znalcov za účelom vyjasnenia rozporov. Dňa 7. januára 1996 súd obdržal tretí znalecký posudok. Medzi 11. marcom a 9. septembrom 1996 bol spis preskúmaný Ústavným  súdom SR. Dňa 28. októbra 1996 Okresný súd Topoľčany zamietol zvyšok sťažovateľovho návrhu. Dňa 11. decembra 1996 sa sťažovateľ odvolal. Dňa 28. februára 1997 ústavný súd skonštatoval, že Okresný súd Topoľčany porušil ústavné právo sťažovateľa na preskúmanie svojho prípadu bez zbytočných prieťahov. Dňa 30. júna 1997 odvolací súd odročil pojednávanie, nakoľko sťažovateľ vzniesol námietku zaujatosti voči prejednávajúcim sudcom. Dňa 20. januára 1998 Krajský súd v Nitre potvrdil zistenia okresného súdu, že sťažovateľ nemá právo na vyplatenie odmeny, ďalej zastavil konanie v časti týkajúcej sa prednosti sťažovateľovej prihlášky zlepšovacieho návrhu z dôvodu, že vec nespadá do právomoci súdov.
Súd pri preskúmavaní sťažnosti uviedol, že dĺžku konania je možné posudzovať až od 18. marca 1992, t.j. odo dňa ratifikácie Dohovoru Českou a Slovenskou federatívnou republikou. Napriek tomu posudzované obdobie je 5 rokov, 10 mesiacov a 2 dni. Súd uviedol, že sťažnosť nie je zjavne nepodložená a ani nie je neprijateľná z iných dôvodov. Vzhľadom na túto skutočnosť ju vyhlásil za prijateľnú. Súd pri preskúmavaní podstaty sťažnosti dospel k záveru, že vyššie uvedené obdobie nemôže za daných okolností prípadu vyhovovať požiadavke „primeranosti lehoty“ a v dôsledku toho došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru.  

Sťažnosť č. 66142/01
Číž v. SR
Rozsudok zo dňa 14. októbra 2003 - porušenie

Prípad sa začal podaním sťažnosti dňa 18. januára 2001. Dňa 18. júna 2002 Súd rozhodol o notifikovaní sťažnosti vláde. Zároveň rozhodol, že v zmysle ustanovenia článku 29 ods. 3 Dohovoru, spolu s prijateľnosťou preskúma aj podstatu sťažnosti.
Sťažovateľ je slovenský štátny občan a vo svojej sťažnosti namietal, že dĺžka konania bola nezlúčiteľná s požiadavkou „primeranej lehoty“ (článok 6 ods. 1 Dohovoru) a že v tejto súvislosti nemal k dispozícii účinný prostriedok nápravy (článok 13 Dohovoru).
Skutkové okolnosti prípadu sa týkali vyhlásenia poslanca parlamentu v súkromnej TV stanici, v ktorom bol sťažovateľ (v relevantnom čase policajný vyšetrovateľ) označený ako osoba, ktorá zakrýva trestný čin. 
V konaní o ochrane osobnosti proti členovi parlamentu, sťažovateľ podal návrh na Okresný súd Žiar nad Hronom (ďalej len „OS ZH“) dňa 29. novembra 1996. Dňa  11. decembra 1996 bol spis zaslaný na Krajský súd v Banskej Bystrici (ďalej len „KS BB), nakoľko sudcovia OS  sa cítili byť zaujatými. Dňa 30. apríla 1997 KS BB vylúčil sudcov OS ZH a prípad prikázal na Okresný súd Veľký Krtíš. Dňa 12. júna 1997 tento okresný súd zastavil konanie, pretože sťažovateľ nezaplatil súdne poplatky. Dňa 30. júna 1997 sa sťažovateľ odvolal a dňa 3. júla 1997 súd zrušil svoje uznesenie o zastavení konania, nakoľko sťažovateľ zaplatil súdny poplatok. Dňa 14. augusta 1997 Najvyšší súd SR prikázal vec na Okresný súd Bratislava I na návrh sudcu Okresného súdu Veľký Krtíš. Dňa 30. januára 1998 sťažovateľ namietol zákonnosť prikázanie veci na Okresný súd Bratislava I. Následne Okresný súd Bratislava I vyzval sťažovateľa, aby zaplatil súdny poplatok a oznámil, ktorému súdu navrhuje vec prikázať. Sťažovateľ oznámil, že súhlasí s ktorýmkoľvek súdom v okrese susediacom so Žiarom nad Hronom. Tieto úkony sa následne niekoľko krát zopakovali. Dňa 7. januára 2000 sťažovateľ podal predsedovi Okresného súdu Bratislava I sťažnosť voči dĺžke konania a nečinnosti súdu. Dňa 14. apríla 2000 súd opakovane požiadal sťažovateľa, aby zaplatil súdne poplatky v súvislosti s požiadavkou na prikázanie veci inému súdu a by upresni, ktorému súdu by podľa jeho názoru mala byť vec prikázaná. Dňa 12. júla 2000 podpredseda okresného súdu v nadväznosti na sťažnosť sťažovateľa pripustil, že v konaní došlo k určitým prieťahom. Tieto boli spôsobené aj tým, že sťažovateľ prispel k celkovej dĺžke konania svojou nespoluprácou so súdom. Následne bolo vytýčených niekoľko pojednávaní, z účasti na ktorých sa sťažovateľ ospravedlnil. Dňa 9. marca 2001 sťažovateľ oznámil súdu, že berie svoj návrh späť a žiada o vrátenie súdnych poplatkov. Dňa 12. marca 2001 okresný súd zastavil konanie s poukazom na sťažovateľove rozhodnutie a zároveň rozhodol o vrátení súdnych poplatkov a tiež o tom, že sťažovateľ je povinný zaplatiť žalovanému trovy konania. Sťažovateľ sa voči časti o trovách odvolal. Dňa 28. augusta 2001 Krajský súd v Bratislave potvrdil podstatnú časť rozhodnutia Okresného súdu Bratislava I a vrátil sťažovateľovi zaplatené súdne poplatky.
V konaní o ochrane osobnosti proti TV spoločnosti sťažovateľ podal žalobu dňa 13. decembra 1996. Dňa 3. januára 1997 súd vyzval sťažovateľa, aby zaplatil súdny poplatok. OS ZH presunul spis na KS BB. Dňa 30. apríla 1997 KS BB prikázal vec z obdobného dôvodu ako vo vyššie uvedenom konaní na Okresný súd Veľký Krtíš. Dňa 12. júna 1997 tento okresný súd zastavil konanie, pretože sťažovateľ nezaplatil súdne poplatky. Dňa 30. júna 1997 sa sťažovateľ odvolal a dňa 3. júla 1997 súd zrušil svoje uznesenie o zastavení konania, nakoľko sťažovateľ zaplatil súdny poplatok. Dňa 21. augusta 1997 Najvyšší súd SR prikázal vec na Okresný súd Bratislava I na návrh sudcu Okresného súdu Veľký Krtíš. Dňa 26. januára 1998 Okresný súd Bratislava I prerušil konanie, nakoľko zistil, že žalobca nesprávne v návrhu označil žalovaného. Sťažovateľ sa voči tomu odvolal a Krajský súd v Bratislave zrušil rozhodnutie okresného súdu o prerušení konania. Dňa 21. júla 1998 sťažovateľ namietol zákonnosť prikázanie veci na Okresný súd Bratislava I. Následne Okresný súd Bratislava I vyzval sťažovateľa, aby zaplatil súdny poplatok a oznámil, ktorému súdu navrhuje vec prikázať. Sťažovateľ oznámil, že súhlasí s ktorýmkoľvek súdom v okrese susediacom so Žiarom nad Hronom. Dňa 14. apríla 2000 súd opakovane požiadal sťažovateľa, aby zaplatil súdne poplatky v súvislosti s požiadavkou na prikázanie veci inému súdu a by upresni, ktorému súdu by podľa jeho názoru mala byť vec prikázaná. Dňa 12. júna 2000 zástupca predsedu Okresného súdu Bratislava I v nadväznosti na sťažnosť sťažovateľa pripustil, že v konaní došlo k určitým prieťahom. Tieto boli spôsobené aj tým, že sťažovateľ prispel k celkovej dĺžke konania svojou nespoluprácou so súdom. Následne bolo vytýčených niekoľko pojednávaní, z účasti na ktorých sa sťažovateľ ospravedlnil. Dňa 9. marca 2001 sťažovateľ oznámil súdu, že berie svoj návrh späť a žiada o vrátenie súdnych poplatkov. Dňa 12. marca 2001 okresný súd zastavil konanie s poukazom na sťažovateľove rozhodnutie a zároveň rozhodol o vrátení súdnych poplatkov a tiež o tom, že sťažovateľ je povinný zaplatiť žalovanému trovy konania. Sťažovateľ sa voči časti o trovách odvolal. Dňa 30. júla 2001 Krajský súd v Bratislave potvrdil podstatnú časť rozhodnutia Okresného súdu Bratislava I a vrátil sťažovateľovi zaplatené súdne poplatky.
Súd pri preskúmavaní sťažnosti uviedol, že posudzované obdobia sú v prvom konaní štyri roky, tri mesiace a trinásť dní a v druhom konaní štyri roky, dva mesiace a tridsať dní. Súd uviedol, že sťažnosť nie je zjavne nepodložená a ani nie je neprijateľná z iných dôvodov. Vzhľadom na túto skutočnosť ju vyhlásil za prijateľnú. Súd pri preskúmavaní podstaty sťažnosti dospel k záveru, že vyššie uvedené obdobia nemôžu za daných okolností prípadu vyhovovať požiadavke „primeranosti lehoty“ a v dôsledku toho došlo v oboch konaniach k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru.  

Sťažnosť č. 42472/98
Tkáčik v. SR
Rozsudok zo dňa 23. septembra 2003 - porušenie

Sťažnosť bola podaná dňa 22. februára 1998. Rozhodnutím zo dňa 8. októbra 2002, Súd vyhlásil sťažnosť za čiastočne prijateľnú. Následne sťažovateľ aj vláda SR predložili stanoviská k podstate sťažnosti.
Sťažovateľ je slovenským štátnym občanom a vo svojej sťažnosti namietal, že jeho umiestnenie do psychiatrického ústavu medzi 30. novembrom a 10. decembrom 1996 bolo nezákonné (článok 5 ods. 1 Dohovoru) a nezákonne obmedzilo jeho právo na rešpektovanie súkromného života (článok 8 Dohovoru).
Dňa 30. novembra 1996 sťažovateľova manželka telefonicky varovala políciu, že sťažovateľ chce šoférovať auto po požití alkoholických nápojov, že má pri sebe zbraň a že jeho správanie je čudné a žeby mohol spôsobiť zranenia iným osobám. Po tejto informácii polícia zastavila vozidlo sťažovateľa. Sťažovateľ sa nechcel nechať prehľadať a tak mu boli nasadené putá. Bola mu odobratá mačeta. Polícia predviedla sťažovateľa na policajnú stanicu, kde mu vzhľadom na preukázané požitie alkoholu zadržali vodičský preukaz. Následne sťažovateľa vzali k psychiatrovi. Poobede dňa 30. novembra 1996 sa sťažovateľ vrátil domov, ale nemohol odomknúť dvere. Po príchode polície sťažovateľova manželka požiadala policajtov, aby sťažovateľa odviedli. Následne bol sťažovateľ odvedený do ambulancie psychiatrickej kliniky. Potom čo sa odmietol podrobiť vyšetreniu, bol prevezený na inú kliniku. Počas troch dní bol liečený liekmi a musel sa podrobiť psychiatrickým vyšetreniam. Dňa 2. novembra 1996 správa kliniky, do ktorej bol sťažovateľ privezený, informovala Okresný súd Košice II o sťažovateľovom zadržaní kvôli podozreniu z duševnej choroby. Dňa 6. decembra 1996 vydal okresný súd uznesenie, ktorým začal konanie o vyslovenie prípustnosti prevzatia do ústavu. Ďalším uznesením vydaným dňa 6. decembra 1996 okresný súd vymenoval opatrovníka, aby boli chránené sťažovateľove práva v konaní. Dňa 9. decembra 1996 bola za prítomnosti sťažovateľa, sudcu Okresného súdu Košice II a ošetrujúceho lekára vyhotovená zápisnica týkajúca sa umiestnenia sťažovateľa v psychiatrickej klinike. Bol v nej odkaz na tvrdenia sťažovateľovej manželky, ktoré on poprel a v zápisnici bolo uvedené, že sťažovateľ bol liečený liekmi a že jeho brat trpel paranoidnou schizofrénoiu. Záverom toho bolo, že psychiater rozhodne o potrebe ďalšieho vyšetrenia 10. decembra 1996. V uznesení prijatom 9. decembra 1996 Okresný súd Košice II konštatoval, že sťažovateľovo umiestnenie v psychiatrickej klinike bolo zákonné. Dňa 10. decembra 1996 bol sťažovateľ z kliniky prepustený. Dňa 30. apríla 1998 sa predseda Okresného súdu Košice II ospravedlnil sťažovateľovi za prieťahy pri doručovaní uznesenia z 9. decembra 1996. Dňa 13. mája 1998 bolo sťažovateľovi umožnené nazretie do spisu. Pri tejto príležitosti mu bolo doručené vyššie uvedené uznesenie okresného súdu. Dňa 18. mája a 12. augusta 1998 sa sťažovateľ voči tomuto rozhodnutiu odvolal a zároveň napadol aj rozhodnutie o ustanovení opatrovníka zo dňa 6. decembra 1996. Dňa 25. septembra 1998 Krajský súd v Košiciach zamietol sťažovateľovo odvolanie.
Súd vo svojom rozsudku vo vzťahu k preskúmavanému porušeniu článku 5 ods.1 Dohovoru uviedol, že slovenské orgány nedodržali niekoľko procesných záruk (napr. že príslušný súd bol o umiestnení sťažovateľa v ústave informovaný až 2. decembra 1996, čo je viac ako 24 hodín požadovaných zákonom, že Okresný súd Košice II rozhodol až 5 dní od umiestnenia sťažovateľa v ústave a že uznesenie o zákonnosti umiestnenia sťažovateľa mu nebolo doručené v lehote piatich dní od momentu obmedzenia jeho slobody). Vzhľadom na tieto skutočnosti, vnútroštátne orgány nevyhoveli požiadavke „konania ustanoveného zákonom“  a v dôsledku toho bol porušený článok 5 ods. 1 Dohovoru.  
Vo vzťahu k namietanému článku 8 Dohovoru, Súd uviedol, že nakoľko prišiel k záveru, že sťažovateľovo umiestenie do ústavu bolo nezákonné a v rozpore s článkom 5 ods. 1 Dohovoru, nepovažuje za potrebné vykonať oddelené preskúmanie prípadu podľa článku 8 Dohovoru.

Sťažnosť č. 62175/00
Trenčiansky v. SR
Rozsudok zo dňa 2. decembra 2003 - porušenie

Sťažnosť bola podaná dňa 26. júna 2000. Dňa 4. marca 2003 Súd vyhlásil sťažnosť za čiastočne prijateľnú a rozhodol o oznámení sťažnosti vláde. Zároveň rozhodol, že v zmysle ustanovenia článku 29 ods. 3 Dohovoru, spolu s prijateľnosťou preskúma aj podstatu sťažnosti.
Sťažovateľ je slovenský štátny občan a vo svojej sťažnosti namietal, že dĺžka konania bola nezlúčiteľná s požiadavkou „primeranej lehoty“ (článok 6 ods. 1 Dohovoru).
Dňa 5. januára 1983 sťažovateľ a jeho manželka kúpili od manželkiných rodičov dom v Michalovciach, kúpna zmluva bola uzavretá na Štátnom notárstve v Michalovciach. Dňa 5. marca 1990 sťažovateľova svokra podala na Okresný súd Michalovce návrh na určenie neplatnosti kúpnej zmluvy. Tvrdila, že sťažovateľ a jeho manželka nezaplatili kúpnu cenu a že zmluvu uzavrela pod nátlakom. Dňa 21. novembra 1990 Okresný súd Michalovce vyhlásil kúpnu zmluvu za neplatnú. S poukazom na svedecké výpovede a listinné dôkazy dospel k záveru, že predávajúci ju uzavreli pod nátlakom. Dňa 14. januára 1991 a dňa 8. mája 1991 sa sťažovateľ a jeho manželka odvolali. Dňa 13. mája 1991 Krajský súd v Košiciach zrušil prvostupňový rozsudok. Dňa 6. decembra 1991 Okresný súd Michalovce opätovne vyhlásil kúpnu zmluvu za neplatnú. Dňa 19. decembra 1991 sa sťažovateľ a jeho žena opäť odvolali. Dňa 31. júna 192 Krajský súd v Košiciach zrušil rozsudok okresného súdu. Dňa 7. júna 1993 predložil znalecký posudok znalec, ktorého súd ustanovil dňa 2. februára 1992. Dňa 3. júla 1993 svokra zomrela. Dňa 3. septembra 1993 právni zástupcovia navrhovateľky a odporcov poskytli súdu mená dedičov navrhovateľky. Dňa 3. mája 1994 Okresný súd Michalovce pripustil do konania dvoch nástupcov sťažovateľovej svokry do konania. V ten istý deň vyniesol tretí rozsudok, v ktorom rozhodol, že kúpna zmluva je neplatná. Dňa 3. augusta 1994 sa sťažovateľ a jeho manželka odvolali, pričom namietali aj zaujatosť sudcu, pretože na základnej škole bol spolužiakom jedného z navrhovateľov, ktorí vstúpili do procesných práv mŕtvej svokry. Vec bola predložená dňa 13. októbra 1994 Krajskému súdu v Košiciach. Dňa 8. mája 1995 Krajský súd v Košiciach žiadosť o vylúčenia sudcu zamietol. Dňa 28. novembra 1995 krajský súd zrušil rozsudok okresného súdu a nariadil vykonať okresnému súdu ďalšie dokazovanie. Okresný súd vytýčil ďalšie pojednávanie na 3. septembra 1996 a k tomuto dátumu pripustil aj zámenu účastníka na strane navrhovateľa. Dňa 27. augusta 1997 sťažovateľ namietol zaujatosť sudcu, dňa 29. októbra 1997 krajský súd jeho námietku zamietol. Dňa 18. decembra 1997 Okresný súd Michalovce vyhlásil štvrtý rozsudok, v ktorom vyhlásil kúpnu zmluvu za neplatnú. Dňa 23. februára 1998 sa sťažovateľ a jeho manželka odvolali. Dňa 8. decembra 1998 Krajský súd v Košiciach potvrdil prvoinštančný rozsudok. Dňa 18. februára 1999 sťažovateľ a jeho manželka podali dovolanie. Dňa 8. novembra 1999 bol spis postúpený najvyššiemu súdu. Dňa 10. decembra 1999 bol vrátený okresnému súdu z dôvodu, že neboli správne určené súdne poplatky, ktoré zaplatil sťažovateľ a jeho manželka. Dňa 10. marca 2002 najvyšší súd dovolanie zamietol.
Súd pri preskúmavaní sťažnosti uviedol, že dĺžku konania je možné posudzovať až od 18. marca 1992, t.j. odo dňa ratifikácie Dohovoru Českou a Slovenskou federatívnou republikou. Napriek tomu posudzované obdobie je 8 rokov a 8 dní. Súd uviedol, že sťažnosť nie je zjavne nepodložená a ani nie je neprijateľná z iných dôvodov. Vzhľadom na túto skutočnosť ju vyhlásil za prijateľnú. Súd pri preskúmavaní podstaty sťažnosti dospel k záveru, že vyššie uvedené obdobie nemôže za daných okolností prípadu vyhovovať požiadavke „primeranosti lehoty“ a v dôsledku toho došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru.  

Sťažnosť č. 58172/00
Záborský a Šmáriková v. SR
Rozsudok zo dňa 13. decembra 2003 - porušenie

Sťažnosť bola podaná dňa 22. februára 2000. Dňa 17. decembra 2002 Súd vyhlásil sťažnosť za čiastočne prijateľnú a zároveň rozhodol o notifikovaní časti sťažnosti týkajúcej sa dĺžky konania. Ďalej rozhodol, že v zmysle ustanovenia článku 29 ods. 3 Dohovoru, spolu s prijateľnosťou preskúma aj podstatu sťažnosti.
Sťažovatelia sú slovenskými štátnymi občanmi a vo svojej sťažnosti namietali, že dĺžka konania v predmetnom prípade nebola zlúčiteľná s požiadavkou „primeranej lehoty“ (článok 6 ods. 1 Dohovoru).
Dňa 10. februára 1992 sťažovatelia spolu s ďalšími osobami žiadali o vydanie nehnuteľnosti v zmysle zákona o súdnych rehabilitáciách. Dňa 25. februára 1992 boli podané ďalšie dve žaloby o vydanie časti tej istej nehnuteľnosti. Dňa 15. apríla súd rozhodol o spojení vecí na spoločné konanie. Dňa 22. mája predložil žalovaný znalecký posudok. Dňa 25. júna 1992 Okresný súd Banská Bystrica odročil vec za účelom predloženia ďalších dokladov. Dňa 20. júla 1992 ustanovil znalca, za účelom zistenia skutočností, či bola nehnuteľnosť zásadne prestavaná alebo nie. Znalecký posudok bol predložený 7. septembra 1992. Dňa 25. novembra 1992 a 7. januára 1993 sa uskutočnili pojednávania. Dňa 11. januára 1993 Okresný súd Banská Bystrica vyniesol rozsudok, v ktorom žalovaného zaviazal, aby uzavrel s jedným zo žalobcov dohodu o vydaní nehnuteľnosti. Žalovaný a neúspešní žalobcovia sa odvolali. Dňa 16. septembra 1993 Krajský súd v Banskej Bystrici zrušil rozsudok súdu prvého stupňa a prikázal mu, aby vykonal ďalšie dôkazy. Dňa 22. apríla 1994 okresný súd ustanovil ďalšieho znalca. Dňa 8. augusta 1994 okresný súd ustanovil za znalca Stavebnú fakultu Slovenskej technickej univerzity v Bratislave. Tá znalecký posudok predložila 12. januára 1995. V roku 1995 sa uskutočnili 4 pojednávania, pričom na poslednom dňa 11. decembra 1995 okresný súd vyniesol rozsudok, ktorým zaviazal žalovaného, aby vydal nehnuteľnosť žalobcom. Rozsudok bol účastníkom doručený v priebehu augusta 1996. Dňa 6. a 17. septembra 1996 sa žalovaný odvolal, Dňa 8. októbra 1996 predseda Okresného súdu Banská Bystrica pripustil v reakcii na sťažnosť sťažovateľov, že došlo k určitým prieťahom pri doručovaní rozsudku. Dňa 25. októbra 1996 okresný súd vydal doplňujúci rozsudok a opravné uznesenie, ktorým opravil niektoré chyby v písomnom vyhotovení rozsudku zo dňa 11. decembra 1995. Dňa 13. a 18. novembra 1996 sa žalobcovia odvolali proti doplňujúcemu rozsudku. Spis bol postúpený Krajskému súdu v Banskej Bystrici dňa 21. novembra 1996. Dňa 20. mája 1997 Krajský súd v Banskej Bystrici zrušil rozsudok okresného súdu z 11. decembra 1995, v znení neskorších zmien. Dňa 20. júna 1997 sťažovateľ požiadal o delegáciu veci okresnému súdu v Bratislave. Dňa 13. októbra 1997 súd vyzval žalobcov, aby doplnili žalobu i veľkosť požadovaného spoluvlastníckeho podielu. Dňa 12. januára súd zastavil konanie, z dôvodu, že žalobcovia vyššie uvedené nevykonali. Žalobcovia sa odvolali. Dňa 3. marca 1998 krajský súd zrušil rozhodnutie z 12. januára 1998. Dňa 6. marca 1998 okresný súd vyzval žalobcov, aby predložili a doplnili žalobu. Rozhodnutím z 26. októbra 1998 okresný súd ustanovil za znalca Stavebnú fakultu Technickej univerzity v Košiciach. Dňa 24. novembra 1998 Okresný súd Banská Bystrica zaslal spis Okresnému súdu Košice II, ktorý ho mal odovzdať znalcovi. Univerzita obdržala spis 23. marca 1999. Znalecký posudok bol predložený 24. novembra 1999. Dňa 6. novembra 2000 okresný súd žalobu s poukazom na znalecký posudok zamietol. Dňa 22. mája 2000 právny zástupca niekoľkých žalobcov oznámil, že sťažovateľ Záborský dňa 9. mája 2000 zomrel a požiadal, aby do konania na jeho miesto pripustil jeho ženu a dcéru. Rozsudok prvého stupňa bol doručený v priebehu júna 2000. Žalovaný sa odvolal. Dňa 3. augusta 2000 bol prípad postúpený odvolaciemu súdu. Dňa 10. októbra 2000 Krajský súd v Banskej Bystrici potvrdil rozsudok súdu prvého stupňa.
Súd pri preskúmavaní sťažnosti uviedol, že dĺžku konania je možné posudzovať až od 18. marca 1992, t.j. odo dňa ratifikácie Dohovoru Českou a Slovenskou federatívnou republikou. Napriek tomu posudzované obdobie je 8 rokov, 6 mesiacov a 23 dní. Súd uviedol, že sťažnosť nie je zjavne nepodložená a ani nie je neprijateľná z iných dôvodov. Vzhľadom na túto skutočnosť ju vyhlásil za prijateľnú. Súd pri preskúmavaní podstaty sťažnosti dospel k záveru, že vyššie uvedené obdobie nemôže za daných okolností prípadu vyhovovať požiadavke „primeranosti lehoty“ a v dôsledku toho došlo k porušeniu článku 6 ods. 1 Dohovoru.