Prílohy

UZNESENIE VLÁDY SLOVENSKEJ REPUBLIKY

č. 422

zo 16. mája 2001

k návrhu vyhlásenia vlády SR podľa článku 24 Ústavy Medzinárodnej organizácie práce v nadväznosti na sťažnosť Odborového združenia železničiarov adresovanú Medzinárodnému úradu práce v Ženeve a k návrhu na doplnenie novely zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 2/1991 Zb. o kolektívnom vyjednávaní v znení neskorších predpisov a mení a dopĺňa zákon NR SR č. 152/1994 Z.z. o sociálnom fonde a o zmene a doplnení zákona č. 286/1992 Zb. o daniach z príjmov v znení neskorších predpisov  

Číslo materiálu:   2466/2001
 
Predkladateľ:       minister práce, sociálnych vecí a rodiny
________________________________________________________________ 

Vláda

A.          súhlasí

A.1.   s vyhlásením vlády Slovenskej republiky podľa článku 24 Ústavy Medzinárodnej organizácie práce v nadväznosti na sťažnosť Odborového združenia železničiarov adresovanú Medzinárodnému úradu práce v Ženeve (prípad 2093) v tomto znení:
         
“Vláda Slovenskej republiky berúc do úvahy všetky záväzky, ktoré vyplývajú pre Slovenskú republiku z dohovorov Medzinárodnej organizácie práce, ktorými je Slovenská republika viazaná a medzinárodne uznávaných princípov vzťahujúcich sa k slobode združovania sa a k výkonu práva na štrajk, a tiež v úsilí riešiť konfliktné záležitosti medzi sociálnymi partnermi nepretržitým dialógom a rokovaním, ako aj uznávajúc spoluzodpovednosť vlády a sociálnych partnerov za hospodársky a sociálny rozvoj Slovenskej republiky schvaľuje 16. mája 2001 svojím uznesením č. 422 toto vyhlásenie vlády Slovenskej republiky podľa čl. 24 Ústavy Medzinárodnej organizácie práce:

Sťažnosť Odborového združenia železničiarov z 18. júla 2000, ktorá bola adresovaná Medzinárodnému úradu práce v Ženeve (prípad 2093) vláda Slovenskej republiky riadne preskúmala a prerokovala a je si vedomá, že je potrebné uznávané medzinárodné princípy vzťahujúce sa k výkonu práva na štrajk u zamestnancov uplatňovať aj vo vnútroštátnom zákonodarstve. Vláda Slovenskej republiky ešte v roku 1998 v súlade s odporúčaniami výboru expertov o aplikácii dohovorov a odporúčaní Medzinárodnej organizácie práce pripravila návrh novely zákona č. 2/1991 Zb. o kolektívnom vyjednávaní v znení neskorších predpisov. Návrh príslušných zmien v uvedenom zákone vláda Slovenskej republiky prerokovala vo forme dohodovania stanoviska so sociálnymi partnermi v Rade hospodárskej a sociálnej dohody Slovenskej republiky v súlade s § 3 odsekom 2 písm. b) zákona č. 106/1999 Z. z. o hospodárskom a sociálnom partnerstve (zákon o tripartite), ako aj na základe odporúčaní Medzinárodnej organizácie práce.

Vláda Slovenskej republiky predloží na rokovanie Národnej rady Slovenskej republiky (parlament Slovenskej republiky) v máji 2001 návrh na zmenu a doplnenie zákona č. 2/1991 Zb. o kolektívnom vyjednávaní v znení neskorších predpisov.

Vláda Slovenskej republiky prostredníctvom Ministerstva práce, sociálnych vecí a rodiny Slovenskej republiky za účasti sociálnych partnerov uskutočnila kontrolu dodržiavania odborárskych práv podľa § 270a a § 270b Zákonníka práce. V čase od 18. 12. 2000 do 25. 1. 2001 vykonalo Ministerstvo práce, sociálnych vecí a rodiny SR – odbor kontroly za účasti zástupcu Konfederácie odborových zväzov Slovenskej republiky a zástupcu Asociácie zamestnávateľských zväzov a združení Slovenskej republiky kontrolu zameranú na dodržiavanie zákona o kolektívnom vyjednávaní u Železníc Slovenskej republiky. Skutočnosti uvedené v sťažnosti o zastrašovaní a vyhrážaní sa zamestnancom prepustením zo zamestnania zo strany vedenia Železníc Slovenskej republiky, ak vyjadria súhlas so štrajkom sa nepreukázali vo vybranom objekte Železníc Slovenskej republiky, v ktorom sa uskutočnila kontrola”. ,

A.2.  s návrhom zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 2/1991 Zb. o kolektívnom vyjednávaní v znení neskorších predpisov a mení a dopĺňa zákon NR SR č. 152/1994 Z. z. o sociálnom fonde a o zmene a doplnení zákona č. 286/1992 Zb. o daniach z príjmov v znení neskorších predpisov s pripomienkami prijatými na rokovaní vlády;

B.          poveruje

predsedu vlády 

B.1.     predložiť vládny návrh zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 2/1991 Zb. o kolektívnom vyjednávaní v znení neskorších predpisov a mení a dopĺňa zákon NR SR č. 152/1994 Z. z. o sociálnom fonde a o zmene a doplnení zákona č. 286/1992 Zb. o daniach z príjmov v znení neskorších predpisov predsedovi Národnej rady Slovenskej republiky na ďalšie ústavné prerokovanie, 

do 31. mája 2001

ministra práce, sociálnych vecí a rodiny 

B.2.      uviesť vládny návrh zákona v Národnej rade Slovenskej republiky;
             
             do 31. mája 2001

C.          ukladá

             ministrovi práce, sociálnych vecí a rodiny 

C.1.     zaslať schválené vyhlásenie vlády Slovenskej republiky podľa článku 24 Ústavy Medzinárodnej organizácie práce po preložení do anglického jazyka alebo francúzskeho jazyka Medzinárodnému úradu práce do Ženevy
            
            do 31. mája 2001.

Vykonajú:       predseda vlády
                         minister práce, sociálnych vecí a rodiny 

Na vedomie:  predseda Národnej rady SR
                        prezident AZZZ SR
                        prezident KOZ SR

UZNESENIE VLÁDY SLOVENSKEJ REPUBLIKY

č. 72

z 23. januára 2002

k návrhu komentára vlády Slovenskej republiky podľa článku 24 a 25 Ústavy Medzinárodnej organizácie práce k sťažnosti Odborového združenia železničiarov zo 7. júla 2001 adresovanej Medzinárodnému úradu práce do Ženevy vo veci obmedzovania práva na štrajk

Číslo materiálu:   385/2002
 
Predkladateľ:       minister práce, sociálnych vecí a rodiny a minister dopravy, 
                             pôšt a telekomunikácií
________________________________________________________________ 

Vláda

A.          súhlasí

A.1.     s komentárom vlády Slovenskej republiky podľa článku 24 a 25 Ústavy Medzinárodnej organizácie práce k sťažnosti Odborového združenia železničiarov zo dňa 7. júla 2001 adresovanej Medzinárodnému úradu práce do Ženevy vo veci obmedzovania práva na štrajk (ďalej len “komentár”) v tomto znení:
“Vláda Slovenskej republiky berúc do úvahy všetky záväzky, ktoré vyplývajú pre Slovenskú republiku z dohovorov Medzinárodnej organizácie práce, ako aj z medzinárodných zmlúv v oblasti občianskych, politických, hospodárskych a sociálnych práv, ktorými je Slovenská republika viazaná a medzinárodne uznávaných princípov vzťahujúcich sa k slobode združovania a k právu na štrajk, a tiež v úsilí riešiť konfliktné záležitosti medzi sociálnymi partnermi nepretržitým dialógom a rokovaním, ako aj uznávajúc spoluzodpovednosť vlády a sociálnych partnerov za hospodársky a sociálny rozvoj Slovenskej republiky schvaľuje dňa 23. januára 2002 tento komentár vlády Slovenskej republiky podľa čl. 24 a 25 Ústavy Medzinárodnej organizácie práce:

Podanie označené zo strany Konfederácie odborových zväzov Slovenskej republiky a Odborového združenia železničiarov, ako druhá časť sťažnosti Odborového združenia železničiarov zo dňa 7. júla 2001, ktoré bolo adresované Medzinárodnému úradu práce v Ženeve ako doplnok k prípadu 2094 vláda Slovenskej republiky považuje za inú sťažnosť, ktorá svojou povahou a podstatou nespadá do rozsahu sťažnosti, ktorú podalo Odborové združenie železničiarov Medzinárodnému úradu práce 18. júla 2000 prípad 2094. Vláda SR k tejto sťažnosti schválila svoje vyhlásenie dňa 16. mája 2001 (uznesenie vlády SR č. 422) a spolu s príslušnými prílohami k tomuto vyhláseniu ho zaslala Medzinárodnému úradu práce do Ženevy. Podstatou sťažnosti Odborového združenia železničiarov zo dňa 18. júla 2000 boli otázky štrajku, ktoré patria do rozsahu slobody združovania a inštitútu kolektívneho vyjednávania. Slovenská republika je viazaná článkom 6 odsekom 4 Európskej sociálnej charty (Oznámenie Ministerstva zahraničných vecí SR č. 329/1998 Z. z. o Európskej sociálnej charte) – “Na zabezpečenie účinného výkonu práva kolektívne vyjednávať sa zmluvné strany zaväzujú priznať právo pracovníkom na kolektívne akcie v prípade konfliktu záujmov vrátane práva na štrajk, s výnimkou záväzkov, ktoré by mohli vyplynúť z platných kolektívnych zmlúv”. Podľa článku 8 odseku 1 písm. d) Medzinárodného paktu o hospodárskych, sociálnych a kultúrnych právach (vyhláška ministra zahraničných vecí č. 120/1976 Zb.), ktorým je Slovenská republika viazaná – “Štáty, zmluvné strany paktu, sa zaväzujú zabezpečiť právo na štrajk za predpokladu, že sa uskutočňuje v súlade so zákonmi príslušnej krajiny”. Z uvedených ustanovení vyplýva, že právna úprava v Slovenskej republike reaguje na tieto ustanovenia Európskej sociálnej charty a Medzinárodného paktu o hospodárskych, sociálnych a kultúrnych právach úpravou štrajku v rámci inštitútu kolektívneho vyjednávania podľa článku 37 odseku 4 Ústavy Slovenskej republiky (úplné znenie Ústavy SR pod č. 135/2001 Z. z., ďalej len “Ústava Slovenskej republiky”) v zákone č. 2/1991 Zb. o kolektívnom vyjednávaní v znení neskorších predpisov.

Pripomienky odborov k textu § 17 zákona č. 2/1991 Zb. v znení neskorších predpisov o kolektívnom vyjednávaní v otázkach štrajku vláda SR v podstate akceptovala tak, že predložila návrh na zmenu a doplnenie uvedeného zákona. Národná rada Slovenskej republiky schválila novelu zákona o kolektívnom vyjednávaní (zákon č. 209/2001 Z. z.), ktorou sa okrem iného upravili aj ustanovenia týkajúce sa štrajku, t. j. najmä podmienky jeho vyhlásenia a tým určenie základného rámca právnej úpravy štrajku.
Podstatou sťažnosti Odborového združenia železničiarov zo dňa 7. júla 2001 je štrajk, ktorý nepatrí do rozsahu slobody združovania a inštitútu kolektívneho vyjednávania, pretože sa netýka mzdových a pracovných podmienok zamestnancov, ale ide o štrajk, ktorý má charakter protestného štrajku vo vzťahu k opatreniu, ktoré sa týkalo transformácie a reštrukturalizácie zamestnávateľa. Odborové združenie železničiarov vyjadrilo zásadný nesúhlas s opatreniami, o ktorých nerozhodoval zamestnávateľ, ale Národná rada Slovenskej republiky (parlament Slovenskej republiky) vzhľadom na zákonnú úpravu právneho postavenia Železníc Slovenskej republiky v zákone Národnej rady Slovenskej republiky č. 258/1993 Z. z. v znení zákona č. 152/1997 Z. z. a zákona č. 259/2001 Z. z. o Železniciach Slovenskej republiky, ktoré sa týkajú transformácie a reštrukturalizácie Železníc Slovenskej republiky a ktorá sa pripravovala a nakoniec sa aj uskutočňujú u zamestnávateľa – Železníc Slovenskej republiky. Odborové združenie železničiarov považuje okrem iného rozdelenie Železníc Slovenskej republiky za vysoko rizikové opatrenie, ktoré vyvolá masívne prepúšťanie zamestnancov a zníži sa bezpečnosť železničnej prepravy, a tým sa ohrozia hospodárske a sociálne istoty a práva zamestnancov Železníc Slovenskej republiky.

Vláda Slovenskej republiky vychádza zo všeobecného nálezu uvedeného v odseku 165 výboru pre slobodu združovania Medzinárodného úradu práce a výboru expertov o aplikácii dohovorov a odporúčaní Medzinárodnej organizácie práce v oblasti slobody združovania – právo kolektívne vyjednávať – otázky štrajku, kde sa uvádza nasledovné:

Politické štrajky/protestné štrajky

165. Výbor vždy považoval štrajky, ktoré sú výslovne politického charakteru za také, ktoré nespadajú do rozsahu slobody združovania. Avšak problém vzniká z toho, že často je nemožné rozlíšiť v praxi medzi politickými a pracovnými aspektmi štrajku, pretože politika schválená vládou má často okamžité dôsledky pre pracovníkov alebo zamestnávateľov; toto je napríklad prípad bežnej ceny a zmrazenia mzdy. V zákonodarstve mnohých štátov sú politické štrajky výslovne alebo bez výslovného uvedenia považované za nezákonné. V iných štátoch možno obmedzenia práva na štrajk vykladať tak široko, že akýkoľvek štrajk sa môže považovať za politický. Podľa názoru výboru, organizácie zodpovedné za ochranu sociálno-ekonomických a pracovných záujmov pracovníkov (vo väčšine prípadov odbory) by mali v zásade byť oprávnené využiť štrajkové opatrenie na podporu ich pozície pri hľadaní riešenia problémov týkajúcich sa hlavných trendov sociálnej a hospodárskej politiky, ktoré majú hlavný dopad na ich členov a pracovníkov všeobecne, osobitne vo vzťahu k zamestnanosti, sociálnej ochrane a životnej úrovne.

          Protestné štrajky zamerané výslovne k vyjadreniu nesúhlasu, napr. odbory nesúhlasia s transformáciou a reštrukturalizáciou u zamestnávateľa, so spôsobom privatizácie u zamestnávateľa, s racionalizačnými alebo inými opatreniami, ktoré chce uskutočniť zamestnávateľ pri uplatňovaní zásad slobody podnikania, s opatreniami k zvyšovaniu efektívnosti práce a racionalizácie výrobného procesu alebo s inými opatreniami zamestnávateľa, ktoré sa netýkajú mzdových a pracovných podmienok zamestnancov možno označiť za protestné štrajky, ktoré nespadajú do rozsahu slobody združovania podľa odseku 165 predmetného všeobecného nálezu výboru pre slobodu združovania Medzinárodného úradu práce a výboru expertov o aplikácii dohovorov a odporúčaní Medzinárodnej organizácie práce týkajúceho sa práva na štrajk. Ide o štrajky mimo inštitút slobody združovania a inštitút kolektívneho vyjednávania.

V Slovenskej republike takéto protestné štrajky zákon neupravuje, predovšetkým z toho dôvodu, že by sa zasahovalo najmä do práv a slobôd druhých a vyžadovalo by sa chrániť tieto práva a slobody druhých (čl. 37 odsek 3 Ústavy Slovenskej republiky vo vzťahu k činnostiam odborových organizácií (protestné štrajky), a na strane druhej by sa zasiahlo do činností a v konaní podľa článku 2 odseku 3 Ústavy Slovenskej republiky (“Každý môže konať, čo nie je zákonom zakázané, a nikoho nemožno nútiť, aby konal niečo, čo zákon neukladá.”). Text čl. 37 odseku 3 Ústavy Slovenskej republiky dáva len možnosť, nie povinnosť obmedziť činnosť odborových organizácií (teda aj štrajkových činností). Medzinárodný pakt o občianskych a politických právach, ktorým je Slovenská republika viazaná (vyhláška ministra zahraničných vecí č. 120/1976 Zb.) neupravuje otázky protestných štrajkov (politických štrajkov) a teda neupravuje takúto činnosť odborových organizácií (štrajková činnosť odborov). V článku 22 odseku 1 uvedeného paktu sa upravuje len právo každého na slobodu združovať sa s inými a právo zakladať na ochranu svojich záujmov odborové organizácie a pristupovať k nim, pritom v článku 22 odseku 3 predmetného paktu sa odkazuje na Dohovor Medzinárodnej organizácie práce o slobode združovania a ochrane práva organizovať sa č. 87 z roku 1948. Článok 8 odsek 1 písm. c) Medzinárodného paktu o hospodárskych, sociálnych a kultúrnych právach, ktorým je Slovenská republika viazaná (vyhláška ministra zahraničných vecí č. 120/1976 Zb.) upravuje – “Štáty zmluvné strany paktu sa zaväzujú zabezpečiť právo odborových organizácií na slobodnú činnosť nepodliehajúcu žiadnym obmedzeniam okrem tých, ktoré ustanovuje zákon a ktoré sú nevyhnutné v demokratickej spoločnosti v záujme národnej bezpečnosti alebo verejného poriadku alebo na ochranu práv a slobôd iných”. Výraz “slobodná činnosť” v texte citovaného ustanovenia predmetného paktu znamená okrem iného aj činnosť odborových organizácií v otázkach štrajku. Článok 8 odsek 1 písm. c) Medzinárodného paktu o hospodárskych, sociálnych a kultúrnych právach sa premietol do textu článku 37 odseku 3 Ústavy Slovenskej republiky takto:

“Činnosť odborových organizácií (rozumie sa okrem iného aj štrajková činnosť odborových organizácií, napr. pri protestných prejavoch) možno obmedziť zákonom, ak ide o opatrenie v demokratickej spoločnosti nevyhnutné na ochranu bezpečnosti štátu, verejného poriadku alebo práv a slobôd druhých”. Z uvedeného vyplýva, že činnosť odborových organizácií (aj štrajkovú činnosť odborov, napr. pri protestných prejavoch) je možné obmedziť zákonom v troch prípadoch:

1. ak ide o opatrenie v demokratickej spoločnosti nevyhnutné na ochranu bezpečnosti štátu,

2. ak ide o opatrenie v demokratickej spoločnosti nevyhnutné na ochranu verejného poriadku,

3. ak ide o opatrenie v demokratickej spoločnosti nevyhnutné na ochranu práv a slobôd druhých.

Demokratické princípy a slobody v Slovenskej republike sa uplatňujú tak, že nevzniká potreba vykonať zákonom ustanovenia článku 37 odseku 3 Ústavy Slovenskej republiky. 

Podľa článku 1 odseku 1 Ústavy Slovenskej republiky je Slovenská republika zvrchovaný, demokratický a právny štát. Neviaže sa na nijakú ideológiu ani náboženstvo. V Slovenskej republike sa uplatňujú demokratické princípy a slobody podľa medzinárodných zmlúv o ľudských právach a slobodách, ktorými je Slovenská republika viazaná a tieto zmluvy podľa článku 7 odseku 5 a článku 154c Ústavy Slovenskej republiky majú prednosť pred zákonmi Slovenskej republiky, ak zabezpečujú väčší rozsah ústavných práv a slobôd. Ústava Slovenskej republiky a príslušné zákony upravujú slobodu združovania a z nej vyplývajúce činnosti (zákon č. 83/1990 Zb. o združovaní občanov v znení neskorších predpisov, zákon č. 120/1990 Zb., ktorým sa upravujú niektoré vzťahy medzi odborovými organizáciami a zamestnávateľmi v znení neskorších predpisov, zákon č. 106/1999 Z. z. o hospodárskom a sociálnom partnerstve (zákon o tripartite), slobodu prejavu (zákon č. 85/1990 Zb. o petičnom práve v znení zákona č. 242/1998 Z. z., zákon č. 152/1998 Z. z. o sťažnostiach) pluralitu názorov, pluralitu subjektov a organizácií, slobodu zhromažďovania (zákon č. 84/1990 Zb. o zhromažďovacom práve v znení zákona č. 175/1990 Zb.) a ostatné občianske, politické, hospodárske a sociálne práva, ktoré vyplývajú zo základných ľudských práv a slobôd.

 	Vláda Slovenskej republiky chce poukázať na to, že tieto demokratické princípy a slobody, ako aj demokratické prostredie v Slovenskej republike podľa legislatívy sa uplatnili aj v konflikte medzi vedením Železníc Slovenskej republiky a Odborovým združením železničiarov pri riešení transformácie a reštrukturalizácie Železníc Slovenskej republiky. 

Podľa § 18 odseku 2 písm. a) a b) Zákonníka práce (zákon č. 65/1965 Zb. v znení neskorších predpisov, ďalej len “Zákonník práce”) – “Zamestnávateľ informuje príslušný odborový orgán najmä o zásadných otázkach rozvoja zamestnávateľa, o hospodárskych výsledkoch a perspektíve zamestnávateľa”. Podľa § 18 odseku 1 písm. c) Zákonníka práce – “Zamestnávateľ prerokuje s príslušným odborovým orgánom najmä opatrenia, ktoré sa týkajú väčšieho počtu zamestnancov”. V uvedených prípadoch má príslušný odborový orgán právo na informácie a právo na prerokovanie v predmetných otázkach, nie však právo spolurozhodovať o nich.

Železnice Slovenskej republiky boli zriadené ako právnická osoba dňa 10. novembra 1993 zákonom Národnej rady Slovenskej republiky č. 258/1993 Z. z. o Železniciach Slovenskej republiky v znení zákona č. 152/1997 Z. z. Na základe uznesenia vlády SR č. 544 z roku 1999 predložilo Ministerstvo dopravy, pôšt a telekomunikácií Slovenskej republiky okrem iného aj v súlade so zákonom č. 106/1999 Z. z. o hospodárskom a sociálnom partnerstve (zákon o tripartite) na rokovanie Rady hospodárskej a sociálnej dohody SR dňa 29. septembra 2000 materiál - “Projekt transformácie a reštrukturalizácie Železníc Slovenskej republiky”. Projekt okrem iného detailne rozpracoval sociálne dôsledky redukcie pracovných miest. V projekte sa vypracovali “Hlavné smery postupu pri transformácii Železníc Slovenskej republiky v oblasti ľudských zdrojov”. Jednotlivé smery postupu zmiernenia sociálneho dopadu na uvoľňovaných pracovníkov sa premietli do plánu uplatňovania transformačných a reštrukturalizačných krokov a sprievodných pilotných projektov. V rámci projektu sa vypracoval Program zamestnanosti na obdobie transformácie Železníc Slovenskej republiky, ktorý stanovil najmä riadenie vývoja zamestnanosti na základe technického rozvoja, zmien v technológii práce a služobných predpisov. Osobitná pozornosť sa venuje v Programe zamestnanosti racionalizačným opatreniam a organizačným zmenám, v dôsledku ktorých bude dochádzať k uvoľňovaniu zamestnancov v súlade so Zákonníkom práce a zákonom č. 195/1991 Zb. o odstupnom poskytovanom pri skončení pracovného pomeru v znení zákona Národnej rady Slovenskej republiky č. 10/1993 Z. z. a príslušnými kolektívnymi zmluvami. Konfederácia odborových zväzov SR a Odborové združenie železničiarov vyslovili k projektu zásadné výhrady. Vyjadrili nesúhlas najmä s oddelením správy a prevádzky železničnej dopravnej cesty od dopravných a obchodných činností (s rozdelením Železníc Slovenskej republiky na dva subjekty). Nesúhlasili so zriadením Železničnej spoločnosti, akciovej spoločnosti a argumentovali, že tieto opatrenia budú mať vplyv na zamestnanosť a že príde k masívnemu prepúšťaniu zamestnancov a zníženiu bezpečnosti železničnej prepravy a tým sa ohrozia sociálne istoty a hospodárske a sociálne práva zamestnancov. Na predmetnom zasadnutí Rady hospodárskej a sociálnej dohody SR vyjadrila Konfederácia odborových zväzov SR a Odborové združenie železničiarov nesúhlas s “Projektom transformácie a reštrukturalizácie Železníc Slovenskej republiky” a rada nedosiahla dohodu. Konfederácia odborových zväzov SR žiadala o prepracovanie projektu podľa pripomienok a požiadala o jeho opätovné prerokovanie v rade. Dňa 3. októbra 2000 v súlade s § 6 odsekom 7 zákona č. 106/1999 Z. z. o hospodárskom a sociálnom partnerstve (zákon o tripartite) materiál - “Projekt transformácie a reštrukturalizácie Železníc Slovenskej republiky” bol na rokovanie Rady hospodárskej a sociálnej dohody SR predložený druhýkrát. Konfederácia odborových zväzov SR a Odborové združenie železničiarov konštatovali, že ich pripomienky k predmetnému projektu sa neakceptovali v predkladanom materiáli a vyjadrili s ním nesúhlas. Asociácia zamestnávateľských zväzov a združení SR vyjadrila s projektom súhlas s pripomienkami, ale rada nedospela k dohode ani pri druhom prerokúvaní “Projektu transformácie a reštrukturalizácie Železníc Slovenskej republiky”. 

Vláda Slovenskej republiky na rokovaní dňa 18. októbra 2000 svojím uznesením č. 830 schválila “Projekt transformácie a reštrukturalizácie Železníc Slovenskej republiky”.

Odborové združenie železničiarov adresovalo predsedovi vlády SR – “Petíciu zamestnancov Železníc Slovenskej republiky za zastavenie likvidácie železničnej dopravy a zachovanie pracovných príležitostí železničiarov” zo dňa 21. novembra 2000 v súlade so zákonom č. 85/1990 Zb. o petičnom práve v znení zákona č. 242/1998 Z. z.. Petíciou vyjadrilo 22 275 zamestnancov Železníc Slovenskej republiky záporné stanovisko k rozdeleniu Železníc Slovenskej republiky na dva subjekty.

Na základe schváleného “Projektu transformácie a reštrukturalizácie Železníc Slovenskej republiky” vládou SR Ministerstvo dopravy, pôšt a telekomunikácií SR predložilo na zasadnutie Rady hospodárskej a sociálnej dohody SR dňa 8. marca 2001 návrh zákona o Železničnej spoločnosti, akciovej spoločnosti a o zmene a doplnení zákona Národnej rady Slovenskej republiky č. 258/1993 Z. z. o Železniciach Slovenskej republiky v znení zákona č. 152/1997 Z. z.. Na predmetnom zasadnutí Rady hospodárskej a sociálnej dohody SR vyjadrila Konfederácia odborových zväzov SR a Odborové združenie železničiarov nesúhlas s návrhom predmetného zákona a žiadala o jeho prepracovanie podľa pripomienok a o jeho opätovné prerokovanie v rade.
Dňa 28. marca 2001 Odborové združenie železničiarov zorganizovalo protestné zhromaždenie pred Úradom vlády SR, ktorého sa zúčastnilo približne 5000 zamestnancov železníc. V rámci tohto protestného zhromaždenia vyjadrili jeho účastníci opätovný nesúhlas s navrhovaným rozdelením Železníc Slovenskej republiky na dva subjekty.

Dňa 30. marca 2001 v súlade s § 6 odsekom 7 zákona č. 106/1999 Z. z. o hospodárskom a sociálnom partnerstve (zákon o tripartite) návrh zákona o Železničnej spoločnosti, akciovej spoločnosti a o zmene a doplnení zákona Národnej rady Slovenskej republiky č. 258/1993 Z. z. o Železniciach Slovenskej republiky v znení zákona č. 152/1997 Z. z. bol druhýkrát predložený na rokovanie Rady hospodárskej a sociálnej dohody SR. Konfederácia odborových zväzov SR a Odborové združenie železničiarov konštatovali, že ich pripomienky k predmetnému návrhu zákona sa neakceptovali v predkladanom materiáli a vyjadrili s ním nesúhlas. Asociácia zamestnávateľských zväzov a združení SR vyjadrila s návrhom zákona súhlas s pripomienkami, ale rada nedospela k dohode ani pri druhom prerokúvaní návrhu uvedeného zákona. 

Vláda SR svojím uznesením č. 295 zo dňa 4. apríla 2001 schválila návrh zákona o Železničnej spoločnosti, akciovej spoločnosti a o zmene a doplnení zákona Národnej rady Slovenskej republiky č. 258/1993 Z. z. o Železniciach Slovenskej republiky v znení zákona č. 152/1997 Z. z..

Vláda Slovenskej republiky predložila návrh predmetného zákona na rokovanie Národnej rady Slovenskej republiky (parlament Slovenskej republiky). Odborové združenie železničiarov informovalo poslancov Národnej rady Slovenskej republiky o svojom nesúhlase s predmetným návrhom zákona a ovplyvňovalo ich v tom smere, aby sa zákon neprijal.

Na podporu svojho stanoviska Odborové združenie železničiarov vyhlásilo na 14. júna 2001 štrajk (dvojhodinový výstražný štrajk). Vedenie Železníc Slovenskej republiky reagovalo na vyhlásenie o začatí štrajku podaním žaloby na príslušný súd s návrhom, aby súd vyhlásil štrajk za nezákonný, pretože ide o štrajk mimo inštitút slobody združovania, ale aj kolektívneho vyjednávania a má charakter protestného štrajku a takýto druh štrajku nie je zákonom Slovenskej republiky upravený. Vedenie Železníc Slovenskej republiky argumentovalo okrem iného ustanoveniami § 20 písm. c) a d) zákona č. 2/1991 Zb. o kolektívnom vyjednávaní v znení neskorších predpisov, podľa ktorých nezákonný štrajk podľa tohto zákona je štrajk, ktorý nebol vyhlásený alebo sa nezačal za podmienok ustanovených v § 17 zákona o kolektívnom vyjednávaní a ktorý bol vyhlásený alebo začatý z iných dôvodov, než sú uvedené v § 16 zákona o kolektívnom vyjednávaní.

V Železniciach Slovenskej republiky, ako v zamestnávateľskom subjekte sa vytvorilo a pôsobí z hľadiska uplatňovania slobody združovania a plurality odborov 11 odborových organizácií, vrátane Odborového združenia železničiarov, ktoré je najväčšou odborovou organizáciou z hľadiska počtu svojich členov. Päť odborových organizácií vyjadrilo so štrajkom súhlas, ďalšie štyri vyjadrili nesúhlas so štrajkom a zostávajúce dve odborové organizácie sa k vyhlásenému štrajku nevyjadrili a nepripojili sa k nemu. Po ohlásení štrajku, podľa tvrdení Odborového združenia železničiarov, došlo k brutálnemu zastrašovaniu zamestnancov zo strany vedenia Železníc Slovenskej republiky a vyhrážaním sa im zo strany vedúcich zamestnancov, že keď sa zúčastnia štrajku budú prepustení zo zamestnania. Na základe údajného zastrašovania zo strany vedenia Železníc Slovenskej republiky, ako aj iných dôvodov, Odborové združenie železničiarov následne zrušilo ohlásený štrajk. Príslušný súd zastavil súdne konanie o nezákonnosti štrajku, pretože štrajk sa neuskutočnil a tým odpadol právny dôvod na súdne konanie v predmetnej veci. Štátne orgány a ani zamestnávateľ – Železnice Slovenskej republiky nebránili predstaviteľom Odborového združenia železničiarov uskutočniť štrajk a neuskutočňovali žiadne nátlakové opatrenia k nim, aby odvolali štrajk. Z hľadiska skutkového stavu nešlo o štrajk, ale o pokus uskutočniť protestný štrajk. 

Dňa 14. júna 2001 Národná rada Slovenskej republiky schválila zákon č. 259/2001 Z. z. o Železničnej spoločnosti, a. s. a o zmene a doplnení zákona Národnej rady Slovenskej republiky č. 258/1993 Z. z. o Železniciach Slovenskej republiky v znení zákona č. 152/1997 Z. z..

Minister práce, sociálnych vecí a rodiny zvolal 10. septembra 2001 rokovanie za účasti ministra dopravy, pôšt a telekomunikácií, vedúcich predstaviteľov Odborového združenia železničiarov a vedúcich predstaviteľov vedenia Železníc Slovenskej republiky. Predmetom rokovania bola sťažnosť Odborového združenia železničiarov adresovaná Medzinárodnému úradu práce do Ženevy zo dňa 7. júla 2001 vo veci obmedzovania práva na štrajk. Rokujúce strany vyjadrili svoje stanoviská k predmetnej sťažnosti a tiež sa vyjadrili k obvineniam Odborového združenia železničiarov o zastrašovaní zamestnancov po vyhlásení štrajku zo strany vedenia Železníc Slovenskej republiky. Vedenie Železníc Slovenskej republiky odmietlo obvinenia o zastrašovaní zamestnancov, ak sa zúčastnia vyhláseného štrajku a tvrdili, že všetky vyjadrenia vedúcich zamestnancov Železníc Slovenskej republiky, či už písomné alebo ústne boli v súlade so zákonom. Pokyn, aby vedúci zamestnanci vydali príkaz pri začatí štrajku, aby zamestnanci pokračovali v práci inak sa voči ním uplatnia ustanovenia Zákonníka práce o porušení pracovnej disciplíny nemožno považovať za brutálne zastrašovanie zamestnancov. Odborové združenie železničiarov argumentovalo, že v skutočnosti dochádzalo k brutálnemu zastrašovaniu zamestnancov a uvádzalo konkrétne skutočnosti. Tiež uviedli, že Železnice Slovenskej republiky prežijú len vtedy, ak budú jednotné a nebudú rozdelené na dva subjekty. V súlade so zákonom č. 106/1999 Z. z. o hospodárskom a sociálnom partnerstve (zákon o tripartite) sa konštatovalo, že predmetná sťažnosť Odborového združenia železničiarov predtým, ako sa predloží na rokovanie vlády SR bude predmetom rokovania Rady hospodárskej a sociálnej dohody SR. Návrh komentára vlády SR bol prerokovaný s predstaviteľmi a expertmi Konfederácie odborových zväzov SR a Odborového združenia železničiarov dňa 8. a 18. októbra 2001 a dňa 19. novembra 2001. Dňa 21. decembra 2001 návrh komentára vlády SR k predmetnej sťažnosti bol predmetom rokovania Rady hospodárskej a sociálnej dohody SR, ale rada nedospela k dohode. Asociácia zamestnávateľských zväzov a združení SR vyjadrila súhlas s navrhovaným textom komentára vlády SR k predmetnej sťažnosti a Konfederácia odborových zväzov SR vyjadrila k nemu výhrady a nesúhlas.
         
Vláda Slovenskej republiky na základe vyššie uvedených skutočností konštatuje, že všetky demokratické inštitúty a nástroje demokracie pri procese prerokúvania a schvaľovania transformácie a reštrukturalizácie Železníc Slovenskej republiky sa zachovali. Sloboda prejavu, sloboda zhromažďovania a sloboda vyjadrenia protestu sa uplatnili a dodržali, žiadna osoba nebola uväznená, prenasledovaná alebo prepustená zo zamestnania za prejavený názor v predmetnej veci. Protestné zhromaždenie odborárov, ktoré sa uskutočnilo pred Úradom vlády SR dňa 28. marca 2001 nebolo zo strany štátnych orgánov zakázané alebo inak obmedzované a ani sa nevyvodili voči jeho organizátorom a účastníkom žiadne dôsledky. Činnosť odborových organizácií (teda aj štrajková činnosť odborových organizácií) nebola obmedzená zákonom podľa možností, ktoré upravuje článok 8 odsek 1 písm. c) Medzinárodného paktu o hospodárskych, sociálnych a kultúrnych právach, ktorým je Slovenská republika viazaná (vyhláška ministra zahraničných vecí č. 120/1976 Zb.) v nadväznosti na článok 37 odsek 3 Ústavy Slovenskej republiky, ako aj v nadväznosti na článok 2 odsek 3 Ústavy Slovenskej republiky – “Každý môže konať, čo nie je zákonom zakázané, a nikoho nemožno nútiť, aby konal niečo, čo zákon neukladá”. Štátne orgány v Slovenskej republike svojou činnosťou nezabraňovali Odborovému združeniu železničiarov realizovať predmetný štrajk a štrajk sa mohol uskutočniť v súlade s citovaným textom čl. 2 odseku 3 Ústavy Slovenskej republiky, pretože v Slovenskej republiky neexistuje zákon, ktorý by výslovne upravoval protestné (politické) štrajky, teda štrajky mimo inštitút slobody združovania a kolektívneho vyjednávania. Vláda SR a sociálni partneri pri rokovaní o predmetnej sťažnosti vyjadrili názor, že nie je potreba prijať osobitný zákon, ktorý by výslovne upravoval iba otázky protestných (politických) štrajkov najmä v súvislosti s aplikáciou čl. 3 a čl. 10 Dohovoru Medzinárodnej organizácie práce o slobode združovania a ochrane práva organizovať sa č. 87 z roku 1948, ktorým je Slovenská republika viazaná (Oznámenie č. 489/1990 Zb. a bod 28 Oznámenia Ministerstva zahraničných vecí SR č. 110/1997 Z. z.).

Podľa informácií z Medzinárodnej organizácie práce nie sú známe právne úpravy iba o výslovne protestných štrajkoch, t. j. o štrajkoch mimo inštitút slobody združovania, ako aj inštitút kolektívneho vyjednávania niekde v Európe alebo inde vo svete. Prejavy protestov mimo rámec hospodárskych a sociálnych práv sa majú realizovať najmä v rámci uplatňovania práva zhromažďovacieho, práva petičného, práva slobodne prejaviť názor a ďalšími inštitútmi a nástrojmi v oblasti politických a občianskych práv.”;

B.          ukladá
              
             ministrovi práce, sociálnych vecí a rodiny 

B.1. v spolupráci s ministrom zahraničných vecí zaslať schválený komentár po preložení do anglického jazyka alebo francúzskeho jazyka Medzinárodnému úradu práce do Ženevy
                        
                        ihneď.

Vykonajú:      minister práce, sociálnych vecí a rodiny
                        minister zahraničných vecí

Na vedomie:  prezident AZZZ SR 
                       prezident KOZ SR